S. K. Tremayne

THE ICE TWINS

Copyright © S. K. Tremayne 2015

Translation © 2017 by Andrej Chovan

Poetry translation © 2017 by Jana Kantorová-Báliková

Jacket design © emmagraves.co.uk

Images © Shutterstock/isifa

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5675-0

AUTORSKÁ POZNÁMKA

Chcel by som sa poďakovať Joel Franklynovej, Dede MacGillivrayovej, Gusovi MacLeanovi, Benovi Timberlakovi a najmä Angel Sedgwickovej za ich pomoc pri zbieraní informácií potrebných pre napísanie knihy.

Každý, kto pozná Vnútorné Hebridy, rýchlo rozozná výraznú podobnosť medzi „Eilean Torran“ a skutočným Eilean Sionnach neďaleko Isleornsay v Skye. Nie je to náhoda. Kniha bola sčasti inšpirovaná celoživotnými návštevami tohto prekrásneho prílivového ostrova, kde som trávil čas v dedine pod majákom plnej domčekov zabielených vápnom.

Všetky udalosti a postavy sú však vymyslené.

Pokiaľ ide o redaktorské zásahy, chcel by som sa poďakovať Jane Johnsonovej, Helen Atsmovej, Kate Stephensonovej a Eugenii Furnissovej. Bez ich podpory a múdrych rád by táto kniha nikdy neuzrela svetlo sveta.

Na záver by som chcel vyjadriť veľkú vďaku Hywel Daviesovej a Elizabeth Dohertyovej za to, že mi dali chrobáka do hlavy, ktorý prerástol do nápadu s dvojčatami.

Mojim dcéram

1

NAŠE STOLIČKY BOLI PRESNE DVA METRE OD SEBA. A obe stáli pri veľkom stole, akoby v manželskej poradni. Ten pocit som poznala až príliš dobre. Dominantou miestnosti boli dve veľkolepé sťahovacie okná z osemnásteho storočia, ktoré boli ako dva obrazy s tmavou londýnskou oblohou. Neboli zastreté závesmi.

„Nemohli by sme zasvietiť?“ spýtal sa môj manžel. Andrew Walker, mladý advokát, zdvihol zrak od dokumentov a na tvári sa mu zjavil náznak podráždenia.

„Samozrejme,“ odvetil. „Prepáčte.“ Nahol sa dozadu za vypínačom a dve stojace lampy zrazu žiarivo zaliali miestnosť hrejivým žltým svetlom. Pôsobivé okná okamžite sčerneli.

Vtom som sa zbadala v odraze, ako sedím pokojne, až nečinne, s kolenami pri sebe. Kto je táto žena?

Nebola tou istou osobou ako kedysi. Oči mala modré ako vždy, no smutnejšie. Tvár mierne okrúhla, bledá a chudšia ako v minulosti. Tá žena bola stále plavovlasá a pomerne pekná, no vyzerala zvädnuto a skleslo. V tridsiatich troch rokoch sa všetky stopy dievčenskosti nadobro vytratili.

A jej oblečenie?

Mala džínsy, ktoré boli v móde možno tak pred rokom. To isté platilo o topánkach. Mala celkom pekný svetlofialový kašmírový pulóver, ktorý celý zhrčkavel od prania. Zvraštila som tvár na svoj odraz. Mala som sa lepšie obliecť. A prečo vlastne? Veď sme mali len stretnutie s advokátom. A načisto sme menili svoj život.

Z ulice doliehal šum premávky ako hlboké, no nepokojné dýchanie partnera spiaceho vedľa vás. Bola som zvedavá, či mi bude londýnska doprava a jej upokojujúci nikdy neutíchajúci biely šum chýbať. V niečom bola ako aplikácie, ktoré pomáhajú pri spánku tak, že napodobňujú neprestajné prúdenie krvi v maternici s tlkotom matkinho srdca v pozadí.

Moje dvojčatá ho určite počuli, keď si vo mne treli o seba nošteky. Pamätala som sa, ako som ich zbadala na druhom ultrazvuku. Vyzerali ako dva identické proti sebe stojace heraldické symboly na erbe. Jednorožec a jednorožec.

Testator. Executor. Legitim. Probate…

Andrew Walker sa s nami rozprával ako s publikom na prednáške, pričom on bol ako profesor sklamaný svojimi študentmi.

Pozostalí. Skonaná. Dedič. Dieťa, čo prežilo.

Môj manžel Angus si povzdychol, ale nedal najavo netrpezlivosť. Poznala som ten povzdych. Bol znudený a zrejme aj podráždený. Chápala som ho, no takisto som mala pochopenie pre advokáta. Pre Walkera to určite nebolo jednoduché. Sedel zoči-voči nahnevanému a nepriateľsky naladenému otcovi a stále smútiacej matke a popri tom sa pokúšal vyriešiť komplikovanú požiadavku. Museli sme byť preňho nároční klienti. A preto dôkladné, pomalé a korektné formulovanie slov bol možno spôsob, akým sa odosobnil a vyrovnal s takým zložitým prípadom. Možno to bol právnický ekvivalent medicínskej terminológie. Duodenálne hematómy a odtrhnutie serózy vedúce k fatálnej detskej peritonitíde.

Ticho preťal ostrý hlas.

„Toto všetko sme už preberali.“

Žeby si Angus nevypil? Jeho tón balansoval na hrane hnevu. Bol nahnevaný, už odkedy sa to stalo. A práve odvtedy začal veľa piť. No dnes pôsobil pomerne čulo – a podľa všetkého aj triezvo.

„Mohli by sme to uzavrieť skôr, ako klimatické zmeny zničia tento svet?“

„Pán Moorcroft, ako som už povedal, pán Kenwood je na dovolenke. Môžeme počkať, kým sa vráti, ak vám to viac vyhovuje.“

Angus pokrútil hlavou. „Nie. Chceme to uzavrieť teraz.“

„V tom prípade musím opäť prejsť cez všetky dokumenty a náležitosti. Pre svoj vlastný pokoj duše. Navyše, Peter má pocit… že…“

Pozorne som ho sledovala. Advokát zaváhal a pokračoval upätejšie a ešte opatrnejšie formuloval každé slovo.

„Ako viete, pán Moorcroft, Peter sa považuje za dlhodobého rodinného priateľa. Nielen za právneho poradcu. Pozná okolnosti prípadu. Poznal nebohú pani Carnanovú, vašu starú matku, veľmi dobre. Preto ma požiadal, aby som sa ešte raz uistil, že obaja presne viete, do čoho idete.“

„Vieme, čo robíme.“

„Ostrov je, ako dobre viete, sotva obývateľný.“ Andrew Walker kŕčovito pokrčil plecami, akoby schátranie bola chyba ich advokátskej kancelárie a on sa pokúšal vyhnúť prípadnej žalobe. „V dome správcu majáka nikto nebol celé roky. Na jeho stave sa podpísali prírodné živly. No je evidovaný na zozname chránených budov, takže ho nemôžete zbúrať a postaviť nanovo.“

„Jasné. Všetko vieme. Chodil som tam ako malý. Hrával som sa v skalných jazierkach.“

„No ste skutočne oboznámení s výzvami, ktoré z toho vyplynú, pán Moorcroft? Je to skutočne veľký záväzok. Budete mať náročnú prístupnosť vzhľadom na to, že všade naokolo sú plytčiny a, samozrejme, časté problémy s kanalizáciou, kúrením a celkovo elektrinou. Navyše v závete nie sú nijaké peniaze, nič, čím by ste…“

„Sme oboznámení až-až.“

Nastala chvíľka ticha. Walker pozrel na mňa, potom znova na Angusa. „Chápem to správne, že predávate dom v Londýne?“

Angus mu opätoval pohľad so vzdorovito zdvihnutou bradou.

„Prosím? Čo to s tým má spoločné?“

Advokát pokrútil hlavou. „Peter má obavy, že… ach… Vzhľadom na vašu nedávnu tragickú stratu si chce byť úplne istý.“

Angus pozrel kútikom oka na mňa. Ja som neisto pokrčila plecami. Angus sa nahol dopredu.

„Dobre. Ako chcete. Áno. Predávame dom v Camdene.“

„A týmto predajom chcete dať dohromady dostatočné prostriedky, aby ste mohli začať s renováciami v Ell…“ Andrew Walker sa zamračil na slová na papieri. „Neviem to správne vysloviť. Ell…“

„Eilean Torran. Je to škótska galčina. Znamená to Ostrov hromov. Ostrov Torran.“

„Áno, iste. Ostrov Torran. Teda dúfate, že predajom súčasného domu nazbierate dostatok prostriedkov, aby ste mohli zrekonštruovať dom správcu majáku na Torrane?“

Zdalo sa mi, že by som mala niečo povedať. Určite by som mala. Angus to ťahal celé sám. No keď som mlčala, cítila som sa bezpečnejšie. Mlčaním som sa mohla skrývať ako v ulite. Vždy som bola taká – tichá, možno až odmeraná.

A Angusa to odjakživa rozčuľovalo. „Na čo myslíš? Povedz mi. Prečo musím vždy rozprávať za nás oboch?“ pýtal sa neraz. Väčšinou som iba pokrčila plecami a odvrátila pohľad. Mlčanie niekedy hovorilo za všetko.

A teraz som tu znova len sedela a mlčala. Počúvala som manžela.

„Na dom v Camdene máme už teraz dve hypotéky. Prišiel som o prácu, teraz máme trochu problémy s peniazmi. Ale áno, dúfame, že na tom niečo zarobíme.“

„Máte už záujemcu?“

„Práve nám vypisuje šek.“ Angus očividne robil všetko preto, aby sa udržal na uzde. „Pozrite. Moja stará mama zanechala v závete ten ostrov mne a bratovi. Správne?“

„Samozrejme.“

„A môj brat veľmi veľkoryso povedal, že oň nestojí. Je tak? Moja matka je v domove. Sedí? Takže ostrov patrí mne, mojej žene a mojej dcére. Je to tak?“

Dcére. V jednotnom čísle.

„Je to, ako hovoríte, ale…“

„Tak potom je všetko jasné. Však? Chceme sa presťahovať. Naozaj sa veľmi chceme presťahovať. Áno, je to tam zanedbané. Dobre, rozpadáva sa to tam. Ale my to zvládneme.“ Angus sa oprel o operadlo. „Koniec koncov… zvládli sme už aj horšie.“

Uprene som pozrela na manžela.

Ak by som sa s ním práve stretla prvý raz, ešte vždy by ma priťahoval. Bol vysoký, schopný, upravený chlap mužnej postavy s tmavými očami, dobre vyzerajúcim trojdňovým strniskom a tridsiatkou na krku.

Angus mal náznak strniska aj prvý raz, keď sme sa stretli, a už vtedy sa mi to páčilo. Pekne mu to zvýrazňovalo sánku. Bol jedným z mála mužov, ktorý nemal problém uznať, že je pekný – ani v tom veľkom a hlučnom tapas bare v Covent Garden.

Smial sa pri veľkom stole so skupinou kamarátov. Všetci mali okolo dvadsaťpäť rokov. Ja som sedela s kamoškami pri stole vedľa. Boli sme trochu mladšie, no rovnako veselé. Všetky sme pili viac riojy, ako sa patrilo.

A vtedy sa to stalo. Jeden z chalanov utrúsil vtip na našu adresu a ako odpoveď dostal štipľavé podpichnutie. Vzápätí sme spojili stoly, všelijako sa pomiešali a natlačili na seba. Všetci sme sa len smiali a pomedzi to sa pokúšali predstaviť. „Toto je Zoe, toto je Sacha, Alex, Imogen, Meredith…“

A toto je Angus Moorcroft a toto je Sarah Milvertonová. On je zo Škótska a má dvadsaťšesť. Ona je napoly Britka, napoly Američanka a má dvadsaťtri. A teraz môžete spolu stráviť zvyšok života.

Hluk premávky z ulice v špičke ešte zosilnel a prebudil ma zo zasnenia. Andrew Walker podal Angusovi dokumenty na podpis. Túto procedúru som poznala už viac než dobre, za posledný rok sme ich podpísali nekonečne veľa. To sa stáva, keď človeka zastihne tragédia.

Angus sa sklonil nad stôl a načarbal na papier svoje meno. Pero v jeho rukách vyzeralo až smiešne malé. Pozrela som na obraz starého London Bridgeu zaveseného na žltej stene. Mala som chuť myslieť na niečo iné a odosobniť sa od toho všetkého. Radšej som chcela myslieť na náš prvý spoločný večer s Angusom.

Všetko som si pamätala, akoby to bolo včera. Pamätala som si mexickú salsu aj nie práve najlepšie tapas – odpudzujúco červené patatas bravas a špargľu kyslú od vínneho octu. Pamätala som si, ako ľudia postupne ubúdali – jeden musel chytiť posledné metro, iný sa potreboval vyspať – akoby všetci vycítili, že sme sa s Angusom našli, že to bolo niečo viac ako bežný piatkový flirt.

Zaujímavé, ako rýchlo sa niektoré veci menia. Ako by vyzeral môj život, keby sme si vtedy sadli k inému stolu, alebo išli do iného podniku? No my sme si vybrali práve ten podnik, ten večer a ten stôl a o polnoci som už sedela sama pri stole s vysokým mladým mužom, ktorý sa volal Angus Moorcroft. Povedal mi, že je škótsky architekt a nikoho nemá. A potom uvoľnene zavtipkoval – mne však až o minútu došlo, že to bol vtip. A popri smiechu som si uvedomila, že sa mi spýtavo a hlboko díva do očí.

A ja som mu pohľad opätovala. Mal tmavohnedé oči a husté vlnisté vlasy čierne ako havran. Jasnobiele zuby, červené pery a tmavé strnisko a ja som zrazu vedela odpoveď. Áno.

O dve hodiny neskôr sme sa prvý raz opito pobozkali zastrčení v rohu námestia v Covent Garden. Pamätala som si, ako sme sa objali. Mokré dlažobné kocky sa leskli v svite mesiaca a chladný večerný vzduch príjemne voňal. Vyspali sme sa spolu v tú istú noc.

Zobrali sme sa takmer o rok neskôr. Po sotva dvoch rokoch manželstva sa nám narodili dievčatá – identické dvojčatá. A teraz zostalo už len jedno.

Bolesť vo mne zosilnela a musela som si zahryznúť do päste, aby som potlačila triašku. Kedy to odíde? Žeby nikdy? Bolo to ako rana z vojny, ako šrapnel, ktorý sa po rokoch začal drať na povrch.

Možno by som predsa len mala niečo povedať. Možno by som tým potlačila bolesť a utíšila myšlienky. Sedela som tu pol hodiny ticho a poslušne ako nejaká puritánska žienka domáca. Príliš často som sa spoliehala na to, že Angus bude hovoriť za mňa. No nateraz bolo ticha dosť.

„Ak dáme ten ostrov dokopy, mohol by mať hodnotu vyše milióna libier.“

Obaja muži sa náhle pozreli na mňa. Ona vie hovoriť!

„Ten výhľad na prieliv Sound of Sleat a na polostrov Knoydart je sám osebe hodný milióna.“

Dala som si veľký pozor, aby som to vyslovila správne. Strávila som hodiny a dni zisťovaním potrebných vecí, gúglením obrázkov a histórie.

Andrew sa zdvorilo usmial.

„A ak sa smiem opýtať, pani Moorcroftová, boli ste tam niekedy?“

Začervenala som sa, no bolo mi to jedno.

„Nie. No videla som obrázky, čítala som o tom knihy. Je to jeden z najslávnejších výhľadov celého Škótska a my tam teraz budeme mať náš vlastný ostrov.“

„Áno, ako hovoríte. No predsa len…“

„V dedine Isleornsay, trištvrte kilometra od Torranu, je jeden dom,“ vyčítala som z poznámky v mobile, napriek tomu, že som to všetko mala aj v hlave. „Pätnásteho januára tohto roku ho predali za sedemstopäťdesiattisíc. Mal štyri spálne, peknú záhradu a malú terasu. Vyzerá veľmi útulne, nie je to nijaká vila. No ten výhľad na Sound of Sleat je úchvatný. A presne za to sú ľudia ochotní platiť. Sedemstopäťdesiattisíc.“

Angus pozrel na mňa a povzbudivo prikývol. Vzápätí sa pridal.

„Tak veru. A keď ho opravíme, bude mať päť spální. Dom je dosť veľký, má prinajmenšom aker. Milión zaň dostaneme úplne v pohode.“

„Nuž, áno, pán Moorcroft, teraz má síce hodnotu sotva päťdesiattisíc, ale uznávam, že potenciál tam je.“

Advokát sa silene usmial. Nemohla som sa ubrániť zvedavosti – prečo tak otvorene nechce, aby sme sa presťahovali na Torran? Vie azda niečo viac ako my? A ako je do toho v skutočnosti zainteresovaný Peter Kenwood? Žeby ho chceli kúpiť oni? To by dávalo zmysel – Kenwood o Torrane vedel roky, poznal Angusovu starú mamu. Bol by dokonale oboznámený s jeho skrytou hodnotou.

O toto im celý čas išlo? Ak áno, bolo by to lákavo jednoduché. Stačilo počkať, kým Angusova stará mama zomrie. Potom by skočili po vnúčatách. Najmä na trúchliaci pár zaskočený smrťou vlastného dieťaťa a pod ťarchou blížiacich sa finančných problémov. Ponúkli by stotisíc – dvojnásobok potrebnej sumy, aby boli veľkorysí a súcitní a na záver by sa vrúcne, no smutne usmiali. „Musí to byť nesmierne ťažké, no môžeme vám s tou ťarchou pomôcť. Podpíšte to tu…“

Ďalej by to už bola hračka. Stačilo by posadiť kopu poľských stavbárov na trajekt na Skye, vraziť do toho dvestotisíc a počkať rok, kým to dokončia.

„Táto prekrásna nehnuteľnosť má svoj vlastný ostrov vedľa slávneho prielivu Sound of Sleat a vyvolávacia cena je jeden a štvrť milióna libier…“

Mohli mať takýto plán? Andrew Walker pozrel na mňa a náhle ma prepadol pocit viny. Zrejme som Kenwood and Partners krivdila. No nech už bola ich motivácia akákoľvek, neprichádzalo do úvahy, že by som sa toho ostrova vzdala. Bola to moja úniková cesta pred smútkom a spomienkami. A dlhmi a pochybnosťami.

Až príliš som si to vysnívala. Priveľa ráz som pozerala v kuchyni o tretej ráno na obrazovku notebooku. Zatiaľ čo Kirstie spala vo svojej izbe a Angus v spálni pritúlený k whisky, ja som hľadela na krištáľovo čistú nádheru zvanú Eilean Torran a na Sound of Sleat. Po uši som sa zamilovala do vnútorných Hebríd a krásnej nehnuteľnosti, ktorá mala svoj vlastný ostrov.

„Dobre teda. Potrebujem už len zopár podpisov,“ povedal Andrew Walker.

„A tým je to vybavené.“ Odmlčal sa.

„Áno.“

O pätnásť minút neskôr sme s Angusom vyšli zo žltej kancelárie a vydali sa červenou chodbou k východu na Bedford Square v Bloomsbury, kde nás už čakal mokrý októbrový večer.

Angus mal všetky listiny v batohu. Bolo to vybavené. Môj život sa práve načisto zmenil a moja nálada sa patrične zlepšila.

Po ulici Gower Street sa valili červené dvojposchodové autobusy plné ľudí, ktorí pozerali von s prázdnym výrazom na tvárach.

Angus položil dlaň na moju ruku. „Bola si super.“

„Kedy?“

„Keď si sa ozvala. Skvelé načasovanie. Už som mal pocit, že mu jednu vrazím.“

„Ja tiež.“ Pozreli sme smutne na seba. Obaja sme vedeli, na čo myslí ten druhý. „Ale zvládli sme to, nie?“

Angus sa usmial. „To si píš, že sme to zvládli, zlatko.“ Vyhrnul si golier, aby sa lepšie ukryl pred dažďom. „Sarah, musím sa ťa ešte posledný raz spýtať… Si si tým úplne istá?“

Prevrátila som očami. „Ja viem, ja viem,“ dodal rýchlo.

„Dobre. Ja len, či si stále myslíš, že robíme správnu vec?“ Kývol smerom k zástupu žltých svetiel taxíkov žiariacich v daždi. „Určite chceš opustiť toto všetko? Si pripravená vzdať sa toho? Skye je fakt veľmi tiché miesto.“

„Keď má niekto po krk Londýna, má po krk dažďa,“ odpovedala som.

Angus sa zasmial a naklonil sa ku mne. Hnedými očami sa zadíval do mojich očí a perami sa možno chcel dotknúť mojich pier. Nežne som ho pohladila po brade a pobozkala som ho na strnisko.

Nasala som jeho vôňu. Nevoňal po whisky. Voňal ako Angus. Mužne a čisto od sprchového gélu. Presne tak som ho milovala. Milujem. A vždy budem.

Možno sa dnes budeme milovať. Bolo by to prvý raz po priveľa týždňoch. Možno sa cez to dostaneme. Dá sa vôbec cez niečo takéto dostať?

Kráčali sme po ulici ruka v ruke. Angus mi pevne zvieral dlaň. Tento rok mal príležitosť si to dobre nacvičiť. Držal ma, keď som každú noc ležala v posteli a bez slova neutíchajúco plakala. Držal ma od začiatku do konca Lydiinho príšerného pohrebu – od „Ja som vzkriesenie a život,“ až po

„Lebo ty žiješ a kraľuješ na veky vekov.“ Amen.

„Metro alebo autobus?“

„Metro,“ odvetila som. „Bude to rýchlejšie. Chcem Kirstie povedať dobré správy.“

„Dúfam, že to tak bude vidieť aj ona.“ Pozrela som naňho. Nie.

Nemohla som dovoliť, aby vo mne vzklíčila neistota. Ak by som sa nad tým začala zamýšľať, pochybnosti by zvíťazili a nikdy by sme sa nepohli z miesta.

Bez uváženia som vyhŕkla: „Určite áno, Angus. Prečo by nie? Budeme mať vlastný maják, všade bude čerstvý vzduch, jelene, delfíny…“

„Jasné, ale pamätaj, že väčšina obrázkov, ktoré si videla, sú z leta, keď svieti slnko. Nie je to tam iba také. Zimy vedia byť dosť pochmúrne.“

„Tak v zime sa tam zabarikádujeme a budeme strážiť pevnosť. Bude to dobrodružstvo.“

Už sme boli takmer na stanici metra. Do podzemia sa valil prúd ľudí ako čierna machuľa bez konca. Mizli v londýnskom metre. Pozrela som za seba a zahľadela sa na zahmlenú ulicu New Oxford Street. Jesenné hmly v Bloomsbury boli ako duchovia – alebo skôr stelesnenie spomienky na stredoveké močiare, ktoré kedysi boli v Bloomsbury. Aspoň som to tak niekde čítala.

Čítala som toho veľa.

„Poďme.“

Tentoraz som chytila Angusa za ruku ja. Prekrížili sme prsty a vydali sa do podzemia. Museli sme vydržať natlačení na seba tri zastávky v najväčšej špičke, len aby sme sa natrepali do hrkotajúceho výťahu na zastávke Mornington Crescent. Takmer sme sa rozbehli, hneď ako sme sa dostali na vzduch.

„No tak,“ smial sa Angus. „Čo sme na olympiáde?“

„Chcem to už povedať našej dcérke!“

A naozaj som chcela, veľmi. Chcela som jej dať pre zmenu nejaké dobré správy. Niečo, čo ju poteší a dodá nádej. Jej dvojča Lydia zomrela presne pred štrnástimi mesiacmi. Neznášala som, ako presne som to mala stále zrátané. A nevedela som si ani predstaviť, akú príšernú bolesť musela zažívať celý rok ona. Prišla o svoje identické dvojča – o svoju druhú dušu. Na štrnásť mesiacov sa zamkla do seba. Muselo to byť peklo. No teraz som ju konečne mohla vyslobodiť.

Všade bude čerstvý vzduch, hory a morské zátoky. A výhľad ponad more až na Knoydart.

Ponáhľala som sa k dverám veľkého bieleho domu, ktorý sme nikdy nemali kúpiť. Domu, ktorý sme si už ani nemohli dovoliť.

Imogen bola pri dverách. V dome sa vznášala vôňa jedla, čistej bielizne a čerstvo namletej kávy. Úžasná vôňa. Bude mi to chýbať. Možno.

„Immy, ďakujem, že si ju postrážila.“

„Ale prosím ťa. To naozaj nestojí za reč. Len mi povedz, všetko ste vybavili?“

„Áno, máme to! Sťahujeme sa!“

Imogen od radosti tleskla rukami. Moja múdra tmavovlasá a vždy upravená kamoška, ktorá to so mnou ťahala už od strednej, ma šťastne objala. S úsmevom som ju odtlačila.

„Musím jej to povedať. Ešte nič netuší.“

Imogen sa uškrnula. „Je vo svojej izbe s Bojkom.“

„S kým?“

„No predsa s knihou Denník odvážneho Bojka.“

Zamierila som hore po schodoch a zastavila som sa až pri dverách, na ktorých bol z trblietavého papiera nešikovne vystrihnutý nápis Tu býva Kirstie a pod ním Najskôr zaklopať. Poslúchla som a zaklopala.

Z izby sotva doľahlo tlmené „uhmmmm“, čo v preklade znamenalo „ďalej“.

Otvorila som a na zemi sedela v tureckom sede moja sedemročná dcérka. Ešte stále bola v školskej rovnošate – v čiernych nohaviciach a bielej polokošeli. Malý pehavý noštek mala nacapený na knihe. Bol to obraz nevinnosti, no aj samoty. Telom mi pulzovali láska a smútok zároveň. Chcela som jej život dať opäť dokopy. Chcela som, aby jej bolo lepšie.

„Kirstie…“

Neodpovedala. Ďalej si čítala. Niekedy to robila. Hrala sa hru ničnepoviem. Posledný rok to robila častejšie.

„Kirstie. Kukuk. Lienočka.“

Konečne na mňa pozrela tými očami modrými ako Egejské more. Mala ich po mne, no jej boli ešte modrejšie. Plavé vlasy boli až takmer biele.

„Mamička.“

„Mám pre teba novinku, Kirstie. Dobrú novinku. Máš sa na čo tešiť.“

Posadila som sa vedľa nej. Všade naokolo boli plyšové tučniaky, leopard Leopardy a bábika s jednou rukou. Všetko som to zo seba vyhŕkla. Povedala som jej, ako sa sťahujeme na nové, nevšedné miesto, kde budeme môcť začať odznova. Na náš vlastný ostrov, kde bude všetko krásne a ligotavé.

Kirstie sa celý čas dívala na mňa. Ani nežmurkla. Všetko to spracovávala. Vyzerala ohromene, no nič nehovorila, akoby mi vracala všetky tie chvíle, keď som ja ticho sedela pri nej. Prikývla a nepatrne sa usmiala. Možno z toho bola zmätená. V izbe zavládlo ticho. Došli mi slová.

„Tak,“ skúsila som opäť. „Čo si o tom myslíš? Nebude to vzrušujúce, že budeme mať vlastný ostrov?“

Kirstie zľahka prikývla. Pozrela do knihy a vzápätí ju zavrela. Potom pozrela opäť na mňa a spýtala sa: „Mami, prečo ma stále voláš Kirstie?“

Zostala som bez slova. Ticho mi až zvonilo v ušiach. „Prosím, zlatko?“ dostala som konečne zo seba.

„Prečo ma stále voláš Kirstie, mami? Kirstie je mŕtva. To Kirstie zomrela. Ja som Lydia.“

Table of Contents

AUTORSKÁ POZNÁMKA

1