Copyright © Rudolf Holý, Richard Konkolski, Milan Švihálek, Julius Ecsi, Jozef Varsányi, Jiří Albrecht, Ivan Orel, František Sýkora, Jiří Denk,

Otakar Hons, Jaroslav Bernt, Vlado Porvaznik, Zdeněk Teubner,

Oldřich Karásek, Stanislav Kubíček, Petr Ondráček

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7462-890-0

Milí čtenáři,

dostává se vám do rukou jedinečná kniha. Tvoří ji příběhy českých a slovenských mořeplavců, kteří jako jediní dokázali obeplout svět. Příběhy lidí, z nichž někteří jsou veřejnosti známí, ale o většině z nich se běžně nic neví. Naše země sice nemá moře, ale přesto i zdejší rodáky moře a oceány tak přitahovaly, až se k nim různými cestami vydali a na rozličných plachetnicích vykonali velké a pozoruhodné plavby. Jejich autentická svědectví jsou často nesmírně silná a můžou být pro mnohé z nás velmi inspirující. Inspirující nejenom k plavbě, cestování a poznávání světa, ale především k odvaze jít za svým snem, k odvaze překonávat překážky, kterých je vždy dost, a k síle dokončit svou cestu.

Jak tato kniha vznikla? Když ve mně uzrálo odhodlání vydat se na svou první velkou plavbu, nevěděl jsem o mořeplavbě prakticky vůbec nic. Začal jsem tedy hledat lidi, kteří by mi mohli pomoct především informacemi či radou. A na této cestě jsem potkal opravdu velké české mořeplavce, jako je Richard Konkolski, Ruda Krautschneider, Olda Karásek, Jindřich Kuchejda a Ivan Orel, a další. Jejich osobnosti a příběhy pro mě byly ohromnou inspirací a dodávaly mi odvahu zdolávat i mé vlastní překážky. A právě tehdy jsem si řekl, že by bylo nesmírně cenné, kdyby se jednou jejich svědectví a příběhy setkaly v jedné jediné knize…

Přáli jsme si vytvořit seriózní a kompletní publikaci, proto kniha vedle konkrétních vyprávění přináší i historický exkurz do českého a slovenského mořeplavectví a množství faktografických údajů o technických parametrech konkrétních lodí a dalších informací nezbytných ke znalosti mořeplavby. Kniha je zaměřena pouze na pokusy o obeplutí světa na plachetnici. Je ale jisté, že existuje i několik plaveb, o kterých bohužel nevíme či o nich nemáme žádné podrobnější informace, protože si to oni mořeplavci prostě nepřejí.

Čí příběhy tedy v knize najdete? Především těch, kteří obepluli svět: Richard Konkolski, Bedřich Skála, Jozef Varsányi, Jiří Albrecht, Ivan Orel a Jindřich Kuchejda, František Sýkora a Dana Kleštincová, Jiří Denk, Jaroslav Bernt, Otakar a Jana Honsovi, Vlado Porvaznik, Zdeněk Teubner. Ale také jsou zde příběhy lidí, kteří plavbu kolem světa sice nedokončili, ale jejich plavby jsou velmi silné a jedinečné. Jedná se především o příběh Oldřicha Karáska, který téměř obeplul svět, ale v posledním úseku měl nehodu. A také o příběh Standy a Jitky Kubíčkových, kteří velkou část plavby kolem světa pluli s maličkou dcerkou Kačenkou. Rovněž pokus Petra Ondráčka o sólo a nonstop obeplutí světa zasluhuje pozornost. Příběh Rudolfa Krautschneidera nahrazuje osobní svědectví o jeho plavbě kolem světa, které podal člen posádky Julius Ecsi – Sorel. Nenaleznete zde ani příběh plachetnice Lavinie, protože její majitel Pavel Jeřábek se vydání knihy nechtěl zúčastnit.

Na plavbě kolem světa jsou ale v současnosti (rok 2017) i další plachetnice, např. S/Y Alya II Martina Dolečka, který ztroskotal v Autrálii.

Jak knihu číst? A jaké jsou rozdíly v jednotlivých plavbách? Je nutné si uvědomit, že tak, jak se vyvíjí doba a společnost, podobně se vyvíjí i mořeplavba, moře naštěstí zůstává. Je proto dobré si uvědomit, že například mořeplavci, kteří ještě nemohli používat GPS a neměli autopiloty, zaslouží daleko více uznání a pozornosti, protože tyto plavby byly neuvěřitelně náročné. Naproti tomu samotnou konstrukci lodí, a tedy i práci na palubě mnoho změn nepotkalo. Je velký rozdíl v pohodlí mezi plavbou na malé lodi (např. sedmimetrové) či větší lodi (např. čtrnáctimetrové). A pochopitelně mořeplavci, kteří pluli sólo plavby či dlouhé úseky sami, to měli a mají výrazně těžší. Při hodnocení je důležité klást důraz i na zvolenou trasu plavby – především obeplutí mysu Dobré naděje a mysu Horn či plavba Patagonií jsou nesmírně náročné úseky. Rovněž nesmíme zapomínat na dobový kontext, v němž se jednotlivé plavby odehrály. Byly doby, kdy bylo mnohem náročnější než dnes se k moři vůbec jenom dostat, ne tak obeplout svět. Srovnávat jednotlivé plavby je tedy velmi obtížné. Nicméně jakákoliv plavba či pokus o obeplutí světa zasluhuje velké uznání, protože každý takový mořeplavec musel bez výjimky překonat velké množství různých problémů, starostí, obtížných a v některých případech i extrémních situací.

Co říct závěrem? Především chceme poděkovat všem spoluautorům za ochotu podělit se o své příběhy. Vždyť každý mořeplavec často pluje zejména právě proto, aby nemusel říkat vůbec nic. Přejeme vám mnoho krásných chvil nad knihou. Snad zde každý z vás najde to, co hledá: inspiraci, informace, odvahu či posílení svých snů…

Jiří Denk, prvotní iniciátor knihy.

Marcel Nekvinda, který se touto myšlenkou nadchl.

Kamila Hladká, která svou energií a nadšením knihu zrealizovala.

Jiří Denk

PRVNÍ KROKY ČESKÉHO NÁMOŘNÍHO JACHTINGU

Jak se může rozvíjet námořní jachting v zemi, která má tak daleko k moři, ať směrem na sever, byť tam ústí Vltava a Labe, nebo na jih, o východu a západu ani nemluvě? A přeci. Kde jsou začátky českého námořního jachtingu? Pomineme historickou účast Čechů na výpravách do Svaté země, protože ta přinesla do Čech vědomí o mořských dálkách a nebezpečích i krásách, kdy sport byl ještě neznámou veličinou.

Mořskou plavbu museli podniknout čeští diplomaté, misionáři a cestovatelé. Oproti těmto v roli cestujících objevují se v historii námořní plavby i aktivnější plavci z Čech. Po řadě bezejmenných a nám neznámých v 17. století vynikl čechoamerický vystěhovalec, obchodník i politik Augustin Heřman. Začínal v Holandsku a ve službách Západoindické společnosti se ocitl v Novém Amsterodamu (dnešní New York). Nebyl jen dovozcem tabáku, tehdy rychle rostoucího obchodu, ale osvědčil se i jako kartograf. Část svého pestrého života prožil na své La Grace, slavné korzárské lodi. K aktivnějším plavcům na moři a zakladatelům vodního sportu v Čechách patřil též rodák z Roudnice nad Labem Maximilián Švagrovský. Narodil se roku 1856 a již v sedmnácti letech se stal vůdcem studentské revoluční strany. Pronásledován tehdejší vládou prchl do Ruska a poté do Ameriky. Vstoupil na velrybářskou loď a prodělal i plavbu do Grónska. Když se mohl po amnestii vrátit do Čech, vstoupil jako jednoroční dobrovolník do válečného námořnictva. Následovaly roky dobrodružného života, který završil propagací sportu, založením veslařského klubu v Roudnici nad Labem a po návratu do Ameriky žurnalistickou prací. Jiným příkladem je lodní lékař Jindřich Vávra z Brna, účastník výpravy rakouské fregaty Novara na cestě kolem světa, který svět obeplul i na fregatě Donau. A teplický rodák Julius Payer, ten byl již kapitánem lodě Vizeadmiral Tegetthof, která roku 1873 objevila Zemi císaře Františka Josefa. Možná že ne v atlasu, ale na podrobnější mapě naleznete Teplickou zátoku, Brněnský a také Šanovský mys (podle Teplice-Šanov). Kolébkou amatérského jachtingu ve všech zemích světa obvykle byla odpočinková plavba námořníků válečného i obchodního loďstva. Jak ve válečném loďstvu Rakousko-Uherska, tak v obchodním loďstvu celé řady zemí sloužili odjakživa i Češi, kteří sice moře neměli, to jim praotec Čech konečnou zastávkou u Řípu nedopřál, ale k moři se vždy rádi vraceli.

Prvním Čechem, který absolvoval jachtařské školení, byl akademický malíř Jaroslav Čermák, hvězda českého výtvarného umění 19. století. Bylo to v sedmdesátých létech 19. století v belgickém Oostende. Tento malíř, ale také sportovec, jachtař a hbitý šermíř citlivě vyjádřil svůj vztah ke kráse i lidskému životnímu údělu svými obrazy života Černohorců, českých dějin i mořského pobřeží. Během svého pobytu v Bretani zvládl náročné plavby v přílivové oblasti ostrovů Jersey a Guernsey. A to tak, že vzbudil úctu místních rybářů a ti mu svěřili i riskantní úlohu, aby na své lodi propašoval knihy Victora Huga, které tehdy ve Francii byly zakázány.

Jachtařský sport v zemích Království českého zahájil Josef Rössler-Ořovský. K plachtění přišel během své vojenské služby, když v Terstu sloužil na závodní jachtě arcivévody Štěpána a na kutru rytmistra Zuboviče. Výcvik absolvoval v klubu Società delle Regatte a závodní jachting dovršil v Asnières u Paříže. Tak se zrodila světovost českého jachtingu, která z řek a rybníků brzy přerostla do úspěšného pokračování na moři. Odvážný Josef Rössler-Ořovský i Arnošt Bürgermeister byli častými hosty berlínských a severoněmeckých jachetních klubů. Není proto divu, že jim i jejich nadaným žákům byly domácí vody těsné a oni směřovali k Jadranu, Baltu, Severnímu moři i Atlantickému oceánu. Začátky byly skromné, na jolových křižnících, belugách, ale stále větší požadavky vedly ke stavbám námořních plachetnic, způsobilejších pro otevřené moře. Brzy přišla omezení způsobená první světovou válkou. Po jejím skončení semínko zaseté zakladatelem Českého Yacht Klubu opět vzklíčilo a sílilo. Poválečná doba nebyla jachtingu příznivá. Nejprve skautský vodní oddíl „Pětka“, sídlící při Českém Yacht Klubu, v roce 1934 podnikl plavbu na rybářském škuneru při pobřeží Jadranu a jeho vedoucí Jaroslav Novák (Braťka) o tom napsal knihu, která lákala chlapce, aby v dobrodružství na moři pokračovali. Výbor Českého Yacht Klubu vyjednal s jachetním klubem Labud ve Splitu vytvoření základny pro tréninkové plavby na moři. Následovala stavba první české jachty Vltava v Trogiru, na které v roce 1935 posádka Č. Y. K. vyhrála první námořní závod. Cenou byl pohár, věnovaný prvním primátorem Prahy Dr. Baxou. Zato její soupeřky, včetně další české závodní plachetnice Norge, druhou světovou válku nepřežily a lehly popelem. Plachetnice Vltava dělá radost svými klasickými tvary dodnes na slapských vodách.

Po válečné přestávce ožily nejen plachty na Vltavě, posílené o nově vznikající jachetní kluby také na dalších vodních plochách, ale i kontakty s mořem. Sotva vznikla první námořní regata s vítězstvím české plachetnice, přišel režim, který jachtingu nepřál a prohlásil jej za „buržoazní“ sport. To platilo v největším měřítku právě pro námořní jachting. Přesto i v této době existuje, bojuje s úřady, stavějí se úspěšné lodě a hledají skulinky, kterými by se lodě dostaly na moře. Novým průkopníkem na tomto poli se stal Dušan Vaculka, který v roce 1962 podnikl zkušební plavbu plachetnicí Pasát z dunajské delty do Černého moře. A s dalšími, Špillarem a Morávkem, následovaly plavby kolem Balkánu a na Jadranu. Na Jadran „vystrčilo nos“ osm belug a Morávkova plachetnice Vega. Pak následovala úplná smršť, kterou nic nemohlo zcela zastavit. Od roku 1966 přicházejí první plavby na otevřeném moři pod československou vlajkou. Vlála na Dvořákovic Sv. Magdaléně, na Jadranu na Vaculkově lodi Bóra, Štěpánkově Gemmě, Jindrlovu Koralu, Wytáčkově lodi Sirius. K začátkům výkonnostních plaveb, dobře organizovaných s dodrženou trasou plavby, nesporně patří účast devítimetrového jolového křižníku Svatá Magdaléna na oslavách stého výročí založení Královského dánského jachtklubu. Tato plavba zároveň ukázala, že lodě podobného typu nejsou vhodné pro plavbu na otevřeném moři, a podnítila úvahy o vhodnějších konstrukcích.

Český Yacht Klub musel čelit případným důsledkům názoru, že jachting je buržoazní sport. Byl zastřešen jednotnou organizací ČSTV, naštěstí podřízen tolerantnímu vyšehradskému Sokolu, později tělovýchovné jednotě Slavoj Vyšehrad. Ta nemohla mnoho pomoci, ale alespoň nebránila, aby starý kádr ČYKu neomezován udržel svůj sportovní život a vlastními silami i stařičkou loděnici pod Vyšehradem. Přes všechny překážky neztratil punc kolébky českého jachtingu, okruhového i námořního, pečlivě ve svém archivu ochraňoval stopy jeho růstu. Neformálně podněcoval další rozvoj bez ohledu na příslušnost ke klubu. Jednou z nejúspěšnějších akcí byla v roce 1964 v Praze organizovaná přednáška Dušana Vaculky z Brna o tom, jak již v roce 1963 podnikl objevitelskou plavbu na Černém moři. Přednáška měla úspěch a spustila lavinu.

V následujícím roce vypluly belugy na Jadran, jolový křižník Sv. Magdaléna k ostrovu Hiddensee, Jaroslav Nehyba na sotva postaveném Carananu Esmeralda na Jadran, znojemští bratři Pátí na Pasátu, a další a další. Sotva uplynuly dva roky a všem již bylo těsno. Bratří Pátí na lodi Pasát vypluli z Rijeky do Marseille, říčními kanály do Severního moře a z Hamburku Labem a Vltavou do Prahy. Východní Češi nechtěli zůstat pozadu. Libštátští si postavili plachetnici Achát a vyrazili na moře. K nim se přidávali další, jako Skálové, Ruda Krautschneider. Na severní Moravě jako první se do historie námořního jachtingu zapsala námořní plachetnice Skarab, jedna z prvních Maximovičových lodí typu Pavia. Z ostatních obzvláště vynikla dálková plavba Prostějovských přes Atlantik (1967) na lodích Abatros a Horizont, kterým se podařilo u Slovenského filmu a časopisu Smena získat sponzory a svoji plavbu hrdě nazvali expedicí. Dosažení Karibiku a Martiniku bylo posádkám nejcennější odměnou. Do naší historie vstoupili jako první, kteří pod čs. vlajkou přepluli oceán.

O námořních plavbách dlouho nikdo nemluvil nahlas. Pláštíkem byly „dálkové plavby“ pod hlavičkou Československé tělovýchovy. První úspěchy posílily odvahu a několik odvážlivců – Dušan Vaculka, Boris Dvořák, Gustav Černý, Bóra Záruba, Miloš Maximovič, Jarda Dřevo – zahájilo vytvoření Komise námořního jachtingu, systému osobních a lodních kvalifikací a organizování kurzů. Velký zájem požadoval zřízení krajských komisí a funkce instruktorů, semináře a soustředění. Po již uvedených rychle následovaly plavby lodí se jmény nám již legendárně znějícími jako Albatros, Horizont, Triton, Skarab, Kon-Tiki, přibývaly vody a moře, o kterých se dosud jen snilo. Mezi prvními vzdálenějšími bychom mohli uvést plavbu Svobody, Coufala, Haška a Klempy na Kanárské ostrovy a Martinik. Ne vždy plavby končily radostně. Snad jedním z prvních varování bylo potopení jachty Triton v bouři na Baltu v roce 1968. V prvních létech rozvoje velkou aktivitou vynikli bratři Pátí, Boris a Jarmila Dvořákovi, Dušan Vaculka, Jaroslav Dřevo. Brzy následovali další — Bařina, Česák, Kádě, manželé Kramářovi, Nehyba, Pešl, Rašovský a další a další.

Polská škola námořního jachtingu v Třeběži vyškolila řadu českých adeptů námořního jachtingu, podnítila je ke stavbě lodí a usilování o výjezd na moře. To však vyžadovalo mnohdy věnovat větší úsilí k získání tzv. příslibů než k vlastní stavbě námořní plachetnice. Nestačila rukodílná zručnost stavitele, ten musel dokázat amatérsky zhotovit i četné příslušenství, nutné pro navigaci. Česká kutilská povaha zvládala výrobu všeho potřebného, od přizpůsobení vyřazených vojenských kompasů, výroby kladek, logů i anemometrů až po otáčecí antény na ruských rádiích pro zaměřování signálů radiomajáků. Konstruktéři podomácku navrhovali lodě i takeláž nebo přizpůsobovali získané plány lodí místním podmínkám a požadavkům jejich uživatelů. Jména, která z této oblasti nikdy nevyblednou, jsou: Zdeněk Davídek (konstruoval Bohemii a Coronu, upravil Sasanku, Atol), Luboš Drtílek (konstruoval Palomu, Trampa a Diogena), Jaroslav Dřevo (ušil plachty pro mnoho námořních plachetnic), Miloš Maximovič (byl otcem typů Atol, Jantar, Lizard 40, Palmyra a Pavia). Vždy převažoval směr dálkové, turistické plavby, s charakterem až objevitelským, nad tím závodním, který pro české jachtaře byl příliš náročný z hlediska nákladů a požadované výbavy.

Brzy se ukázalo, že ani železná opona není pro české jachtaře neprostupná. Nebyl to jen čistý, byť prosolený vzduch, fyzická kondice získávaná okruhovým jachtingem, stavbou a přepravou lodě, ale úžasný pocit svobody po každém vyplutí od úřady odpíraných mořských břehů. V podstatě k tomu vedly čtyři cesty, dá-li se to tak nazvat: Nejjednodušší bylo získat pozvání zahraničního klubu s prohlášením úhrady nákladů (pro jachtaře a horolezce byla výjimka v udělování devizového příslibu). Dále získat devizový příslib, což bylo nejen obtížné, ale navíc ztížené potřebou téhož pro každého člena posádky, nebo si zaplatit plavbu po Baltu na polské plachetnici s oželením toho, že našinec nesmí z lodě vstoupit na jiný břeh než polský. Poláci se procházeli po dánských nebo švédských přístavech, ale ani oni nesměli, dělali to na černo. Další možností bylo organizování „zájezdu“ prostřednictvím Čedoku a později Sportturistu nebo družstevní cestovní kanceláře Rekrea. Čtvrtým, nejobtížnějším způsobem bylo vydělat si oficiálně v cizině zahraniční valutu a otevřít si devizové konto. K vystavení výjezdní doložky pak nebyl nutný devizový příslib.

Potřebná široká výměna zkušeností a dovedností vedla též k ustavení organizačních článků a prvních kurzů. To všechno s cílem zajistit bezpečnost plaveb, aby nebyly ohroženy životy, ale také aby se případnými haváriemi nevytvořil precedens pro ještě větší omezování námořního jachtingu. Nečekaně námořní jachting rostl velmi rychle a brzy se ukázala nutnost decentralizovat organizační články do krajů. Vedle kurzů, zkoušek a vydávání osobních kvalifikačních průkazů komise námořního jachtingu vydávala technické osvědčení plavidla (TOP), opřené o konstrukční výpočty a kontrolu vybavenosti lodě. U zrodu organizovaného námořního jachtingu (1964) byl Gustav Černý, Boris Dvořák, Miloš Maximovič, Dušan Vaculka a Jarda Dřevo.

V sedmdesátých létech minulého století někteří zopakovali své úspěchy a zároveň v nich pokračovali další. Na Balt zamířil ocelový Štír Josefa Rösslera, zvaného Rozára, Speranza Gustava Čemého, Xandra Miloše Kramáře. Cílová místa se vzdalovala stále víc. Českým posádkám již nestačilo Dánsko, Švédsko, zamířily a úspěšně doplavaly do skotských vod a k Faerským ostrovům. Kapitány byli Rössler, vnuk zakladatele českého jachtingu, Bajgar, Bernt, Brzezný, Karásek, Kramný, Ondráček, Skála a Kalináčová, Reichl, Strašil, Wiesner a Kohoutová, Zítek a další.

Vrcholem úspěchů této doby byly plavby a závody Richarda Konkolského. Od roku 1966 na polských jachtách a od roku 1971 na vlastnoručně postavené malé Niké. V roce 1972 se pak zúčastnil závodu samotářů přes Atlantik – OSTAR. To mu nestačilo, a proto po dojezdu pokračoval v další plavbě. Jako první Čechoslovák dokončil plavbu kolem světa. V roce 1975 měl v lodním deníku své malé Niké zapsáno 33 661 námořních mil. Na OSTAR přijel podruhé v roce 1976 a odvezl si trofej za 2. místo handicapového hodnocení ze 125 zúčastněných lodí. Byli jsme tak u zrodu velikého, těžko dostižitelného velikána. Ríša postavil v polských loděnicích ve Štětíně (1979) větší loď, se kterou se chtěl účastnit závodu OSTAR 1980. V rámci příprav na závody Niké II absolvovala panenskou plavbu s dětskou posádkou na Baltu. S českou posádkou Parmelia Race z Plymouthu do australského Perthu. Na závodu OSTAR 1980 Konkolski docílil rekordní čas přeplavby pro jednotrupé lodě a umístil se na 4. místě. Neřešené spory s komisí námořního jachtingu v Praze a vedením Českého a Československého svazu jachtingu dovedly Ríšu do emigrace, která vzala českým námořním jachtařům naději na „lepší zítřky“. O dalších úspěších Richarda Konkolského na přestavěné Niké III, později přejmenované na Declaration of Independence, jsme se dozvídali jen ze zahraničního rozhlasu. Zůstaly nám poutavé Ríšovy knížky a vědomí, že v cizině má český jachtař úspěchy, nemalé. Vyhrává a ocitá se na prvních místech světových regat, stal se prvním Evropanem, který obeplul svět oběma směry, prvním Čechoslovákem, který obeplul svět třikrát, kolem všech nejnižších mysů. Dostalo se mu řady významných ocenění, čestného členství v prestižních klubech, čestného občanství měst. Jen ocenění doma se dočkal až po pádu režimu. Historická Niké bude v Technickém muzeu v Praze svědčit o šikovnosti českých rukou, houževnatosti a zdatnosti českých plavců na moři.

Přicházeli a odplouvali další, mezi nimi i tací, kteří se nezdržovali obcházením úřadů a organizačních článků sportu, podle hesla: Na moři je ten, kdo tam chce být. Narubal si dřevo, postavil desetimetrovou plachetnici, které dal jméno Polka, a doplaval s ní až k Medvědímu ostrovu. Za touto lodí následovala Polárka, pilně plaval a psal knihy, které rádi čteme, protože jsou krásným vyznáním člověka milujícího přírodu i prosté lidi na celém světě. Není to nikdo jiný než Ruda Krautschneider. Osobnost v moři a moři jachtařů nepřehlédnutelná.

Pro řadové plavce bylo snazší získat povolení pro plavbu do vod NDR a odtud zamířit k dánskému pobřeží. To však brzy skončilo. Úřady NDR nepovolovaly vyplout vlastním lidem, a proto se naše plavby staly v NDR trnem v oku. Přesto se v uzavřených a pečlivě hlídaných vodách mnohdy sešly až desítky lodí pod čs. vlajkou. Vždyť za jeřábování se dalo „platit“ českým pivem a opatřit si tamní bankovky nebyl velký problém.

K největším organizovaným plavbám patřil závod na Černém moři a dálková plavba dvanácti českých plachetnic z celé republiky do řeckých, tureckých, italských a jugoslávských vod, uspořádaná Českým Yacht Klubem na počest 90. výročí vzniku organizovaného českého jachtingu (1893–1983). Lodě byly dopraveny speciálně upravenými auty do Bratislavy, na nákladních lodích po Dunaji do ústí Černého moře. Střídání posádek proběhlo v Athénách. Zpět byly lodě dopravovány nákladnímu auty z Jugoslávie. Všechny lodě tuto plavbu dokončily. Byly to: S/Y Aldebaran (Josef Žák), Alea (Rudolf Kořínek), Anna (Ladislav Kout), D‘Artagnan (Miloš Teubner), Athos (Pavel Fuchs), Man (Josef Souček), Lassie (Ivan Richter), Isabella (Josef Miller skipr, Rudolf Holý kpt), Marie Anna (Jaroslav Fejfar, Jaroslav Bernt), Miracle (Prokop Česaný), Moana (Rudolf Klabouch), Solveiga (Jaromír Semrád). Každá z nich uplula na dva a půl tisíce námořních mil. A v posádkách těchto lodí „sloužilo“ 42 jachtařů. Nastoupila nová éra, která byla posílena uvolněním hranic. Ta je každoročně hodnocena a oceňována na libštátských setkáních.

Rudolf Holý

RICHARD KONKOLSKI

Niké na mořích

a oceánech

1972–1975

Plymouth – Newport – New York – Bermuda – Portoriko – Dominikánská republika – Panama – Taboga – Kokosový ostrov – Galapágy – Francouzská Polynésie (Markézy – Tuamotu – Tahiti – Moorea) – Cookovy ostrovy – Nová Kaledonie – Austrálie (od Townsville po Darwin) – Indonésie (Timor – Bali) – Kokosové ostrovy – Rodrigues – Mauritius – Madagaskar – JAR (Durban – Port Elizabeth – Kapské Město) – Svatá Helena – Ascension – Plymouth

Loď byla zhotovena z modřínu, leteckých překližek a laminátu se skelným tkanivem. Původní polské plány Ing. Milevského na šestapůlmetrovou Zoszku jsem přepracoval tak, aby Niké splnila podmínky pro start v sólo závodě přes Atlantik – OSTAR 1972. Pro získání samořiditelností byl zvolen typ lodě yawl. Niké byla postavena svépomocí v Bohumíně a na vodu spuštěna v roce 1971. Během plavby kolem světa byla takeláž pozměněna na cuttrový typ a bezanový stěžeň byl odstraněn pro vylepšení plavby na vítr. Pro start v závodě OSTAR 1976 byla loď odlehčena odstraněním části zabudovaného interiéru. Rovněž byl nainstalován jednoválcový dieselový motor, hlavně pro výrobu elektrického proudu. Také byla zajištěna nepotopitelnost lodě vyplněním volného prostoru lodního trupu polystyrénem.

Table of Contents

RICHARD KONKOLSKI