Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Catherine Doyle: Mafiosa

Vydání první

Copyright © Catherine Doyle, 2017

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2145. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Mafiosa, vydaného nakladatelstvím

Chicken House, Velká Británie v roce 2017

Český překlad © 2017 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover and interior design by Helen Crawford-White

Cover photographs: girl © Aleshyn_Andrei/Shutterstock; boy © Stefano Cavoretto/Shutterstock; rose © rprongjaj/Shutterstock; bullets © Rueangrit Srisuk/Shutterstock; mask © Zonda/Shutterstock

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0742-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0743-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Catherine Doyle

MAFIOSA

Cyklus Krev za krev

(3)

Vzkaz nakladatelství Chicken House

Ve strhujícím závěru brilantní trilogie Krev za krev autorky Catherine Doyle žije Sofie ve lži, ukrytá v mafiánskou válkou rozervaném Chicagu. Láska a věrnost se sváří v akční směsici romance, napětí a nečekaných zvratů. Díky černému humoru a pevným přátelstvím působí román ještě uvěřitelněji. Mafiosa vás vtáhne do příběhu a zlomí vám srdce. Připravte se, přichází vynikající a šokující závěr skvělé série.

Barry Cunningham

nakladatel

Chicken House

Věnováno mým bratrům Colmu a Conorovi

Část I.

„Protože krouží v pořád širších kruzích,

nemůže sokol slyšet sokolníka.

Vše rozpadá se, střed se zevnitř hroutí,

chaos a zmatek zaplavily svět.“

William Butler Yeats, Druhý příchod[1]

1 YEATS, William Butler. Druhý příchod. Přeložil Martin Hilský. Lidové noviny, 1995, č. 147.

1. kapitola

OHEŇ A KREV

„Drž ruku dlaní nahoru.“ Z Valentinova pohledu se mi rozbušilo srdce. Zvedla jsem paži a moc dobře jsem si uvědomovala, jak pomalu se pohybuju.

Felice se opřel v křesle vedle Valentina, jednu hubenou nohu přehozenou přes druhou. Paže měl založené na hrudi tak pevně, jako by byl z lepenky a někdo se ho pokusil seskládat dohromady. „Neusekne ti ji, Persefono. Nemusíš nám tu předvádět svou zbabělost.“

„Felice,“ okřikl ho Luca. Čelisti zatínal tak pevně, až se zdálo, že by mohl drtit sklo. Seděl za stolem naproti mně, napůl se ode mě odvracel. Chtěla jsem, aby se na mě podíval, aby mi řekl, že všechno dobře dopadne, jenže to neměl v popisu práce. Ale dostal mě sem – dali mi příležitost. Bylo by naivní doufat v cokoli víc.

Nico střelil pohledem po svém strýci. „Sofie iniciaci nezná. Nebuď na ni tak přísný.“

Felice povytáhl obočí. „Pokud to říkáš…“

„To, že je Marinová, neznamená, že už někdy složila pokrevní přísahu,“ poznamenal.

Valentino mě k sobě přitáhl. V místě, kde mi pulzoval tep, jsem ucítila jeho tvrdý a studený prsten. „To doufejme,“ zašeptal a otevřel svůj vystřelovací nůž.

Zadívala jsem se na rukojeť. Valentino. Boss.

Bude to hračka. A rychle za mnou. Je to jen formalita.

Místnost se nacházela v zadním traktu Eveliny, Feliceho obřího sídla. Byla malá a tmavá a bylo tu moc horko. Utápěla se ve stínech a v záři očí Falconeových.

Valentino propíchl kůži na špičce mého ukazováku a přidržel ho nad erbem této rodiny – šarlatovým ptákem připraveným vzlétnout. Mlčky jsme sledovali, jak z mé ruky skanula krev.

„Teď už aspoň víme, že je člověk,“ zamumlal Felice.

Hodila jsem po něm ošklivým pohledem. „Co se trochu ovládat, upíre? Tohle je zasvěcovací krev prémiové kvality.“

Felice na mě ukázal prstem. „Vidíte? Už teď si z toho dělá legraci.“

Luca sevřel ruce na stole v pěst.

„Stai zitto, Felice,“ zasyčel Nico. „Přestaň se do ní navážet.“

Valentino mě pustil. Moje ruka zůstala viset ve vzduchu, krev dál kapala na papír. „Odříkej slova, která jsme tě naučili.“

Odkašlala jsem si. „Já, Persefona Gracewellová –“

„Marinová,“ přerušil mě Felice. „Dej jasně najevo, kdo jsi.“

Propálila jsem ho pohledem.

Oplatil mi ho. Nepřál si to – mít ve svých řadách člena rodiny Marinových, přestože jsem svůj skutečný původ ignorovala –, jenže ho přehlasovali a teď už bylo pozdě.

„Já, Persefona Marinová,“ opravila jsem se, „přísahám na svůj život a krev, že budu dodržovat hodnoty rodiny Falconeových, a to až do nejdelší smrti. Budu za všech okolností čestná a oddaná, neporuším svatou přísahu omerty ani při mučení nebo pod pohrůžkou smrti. Od nynějška náleží má oddanost rodu Falconeových a vypovídám věrnost všem ostatním, od dnešního dne až do své smrti.“

„Odtáhni ruku,“ nařídil Valentino.

Poslechla jsem a krvácející prst jsem si sevřela v pěsti. Zvedl papír a z kapsy vytáhl krabičku sirek. Jednu zapálil a v tu chvíli jako by se svět kolem mě uzavřel. Dech se mi zadrhl v hrdle. Ucítila jsem kouř – vnikl mi do nosu, zamlžil mi mozek.

Jsem v bezpečí. Jsem volná. Je to jen iluze.

Valentino přiblížil papír k ohni a list okamžitě vzplál, zčernal a na okrajích se zvlnil.

V mysli jsem slyšela výkřiky. Byla jsem zas v bistru. Uprostřed plamenů. Viděla jsem v ohni bílou tenisku svojí mámy, dobírala si mě. Cítila jsem na jazyku popel a prach, pronikal mi do plic, pálil mi hrdlo. Kůže na pažích mi prskala a hořela, uzdravující se rány se znovu otevřely.

Neděje se to. Není to skutečné.

Luca si odkašlal.

Snažila jsem se odtrhnout myšlenky od pekla, v němž shořel celý můj život. Oheň byl uhašen. Zbyla jen bolest. Snažila jsem se nevnímat matčin obličej, který se mi zjevil za víčky. Ty její milé oči a něžný úsměv. Je mi to líto. Je mi to strašně moc líto, mami.

„A teď zbytek,“ vybídl mě Valentino. „Sofie, dopověz to.“

Zamrkala jsem. Papír už byl skoro pryč. Spolykal ho oheň a zbyly z něj jen poletující stříbřité vločky.

„Sofie.“ Lucův hlas, tichý a napjatý, mě vrátil do přítomnosti. Soustředila jsem se. Vzpomněla jsem si, proč tu jsem. Co musím udělat.

„La famiglia prima di tutto,“ dopověděla jsem.

Rodina nade vše.

Rodina především.

Moje rodina.

Valentino pustil poslední zbytky papíru. „Sofie Marinová, tento obřad symbolizuje tvoje znovuzrození do rodiny Falconeových. Od nynějška budeš žít se zbraní a nožem v ruce.“ Pobídl mě, abych k němu přistoupila. Šla jsem jako loutka na provázcích, uchvácená jeho podobností s Lucou. Jeho hluboké modré oči se zdály čím dál větší.

Valentino vzal můj obličej do dlaní a studenými rty mě rychle a stroze políbil na obě tváře. Byl jen několik centimetrů ode mě, skoro jsme se dotýkali nosy. Zamrazilo mě na páteři. Zadívala jsem se do těch jeho vypočítavých očí, právě když prohlásil: „Benvenuta nella famiglia, Sofie.“ Spustil ruce a znovu se ode mě odtáhl. „Navěky sjednoceni.“

Vydechla jsem vzduch, jenž se mi dosud držel v plicích.

„Takže to je celé?“ Nějak rychle bylo po všem. V hrudi se mi rozlilo podivné teplo. „Jsem odteď jednou z vás?“

„Skoro,“ odpověděl Valentino a protáhl si krk, až mu v něm křuplo.

Luca zároveň s ním ovšem prohlásil: „Ano.“

Podívali se na sebe a oba současně zmateně naklonili hlavy.

Valentino mávl rukou, když však promluvil, jeho odpověď patřila Lucovi, ne mně. „Bude muset zabít člena rodiny Marinových, než se plně připoutá k našemu klanu.“

„Vida!“ Felice, který spustil paže a vyskočil na nohy, se rozzářil jako žárovka. „Předčasné Vánoce.“

Luca dál hleděl na své dvojče. „To nemůžeš myslet vážně.“

Valentino přimhouřil oči. „Jak jinak ji k sobě připoutáme?“

V duchu jsem uslyšela Feliceho slova. Nemusíš nám tu předvádět svou zbabělost. „Koho?“ zeptala jsem se. Můj hlas zněl ochraptěle. Proklínala jsem se za to. „Koho musím zabít?“

„Malou rybu,“ odpověděl Valentino. „Bude to zkouška. Dám ti brzy vědět, o koho půjde.“ Pronesl to tak nenuceně, až jsem si skoro začala nalhávat, že je to úplně normální téma. Místo strachu se dostavil pocit povinnosti. Čekal mě úkol. Nebylo žádným překvapením, že ode mě vyžadovali, abych nějak stvrdila svou oddanost. A ani mě nepřekvapovalo, že půjde zrovna o něco takového. Jak jinak by si mohli být jistí, že nejsem špehem Marinových? Jak jinak by mi mohli pomoct pomstít moji matku?

„To zvládne,“ ozval se Nico, ostré lícní kosti mu zjemnil úsměv. „Nebude na to sama, Luco. Pomůžeme jí.“

„Smrtící ránu ale bude muset provést ona,“ varoval ho Felice. „To ona bude muset stisknout spoušť.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Nico bez zaváhání.

„Samozřejmě,“ zopakovala jsem. Cítila jsem se v tu chvíli na milion honů vzdálená dívce, kterou jsem byla ještě před několika měsíci.

„Tedy domluveno,“ prohodil Valentino přes rameno a poodjel. „Příští Marino, který se nám dostane do rukou, patří Sofii. A pak bude Sofie patřit k nám.“

Sotva jsem vyšla do haly, když se domem roznesl křik. Rozběhla jsem se směrem, odkud přicházel. Hlas patřil Ginovi, ječel pořád hlasitěji. Něco bylo špatně.

Doběhla jsem do kuchyně, nevšímala si smíchu Paulieho tří dcer, proběhla foyer a rozrazila vstupní dveře dokořán. Venku už Dom a Gino uháněli pryč po příjezdové cestě.

V dálce se nad bránou pozemku Eveliny zvedaly plameny. Srdce mi strachem vyskočilo až do krku. Prsty mě mravenčily hrůzou, plazila se mi po pažích, tváře mi hořely. Do mysli se mi začaly vracet vzpomínky, hledaly cestu zpátky.

Ne.

Rozběhla jsem se za kluky, nespouštěla jsem oči z jejich temen, zatímco se řítili po příjezdové cestě k ohni. S každým krokem jsem se vracela do svých nočních můr – do spalujícího horka bistra, do posledních okamžiků, co jsem strávila se svou matkou.

Ne.

Hlas v mojí hlavě mě vrátil do přítomnosti. K tomu záhadnému požáru na konci příjezdové cesty. Mihotající se jantarové plameny mě uchvacovaly, snažily se mě uvěznit ve vzpomínkách.

Na obličeji jsem cítila žár ohně, skutečného i imaginárního. Byla jsem tak blízko, že jsem viděla, co se pálí. Spatřila jsem v plamenech bolestně známý modrý plech a pochopila jsem, avšak příliš pozdě, i když jen o pouhé vteřiny, že děláme obrovskou chybu.

Před velkou černou bránou blokoval vjezd na cestu otlučený modrý ford. Ford, který mě mnohokrát vezl do města, kterým jsem jezdívala k Millie domů a který stál před naším domem, zatímco jsem zápolila s řadicí pákou a nadávala, kdykoli se zasekla.

U Eveliny se objevilo auto mojí mámy.

U Eveliny hořelo auto mojí mámy.

„Dome!“ vykřikla jsem, jenže ten už obíhal oheň a zjišťoval, co se děje. „Vrať se!“

Gino byl ode mě ještě dál. „Gino! Padej pryč!“

Můj hlas se nesl žárem, v uších mi znělo praskání plamenů. Gino mě uslyšel. Otočil se ke mně a udiveně zíral, nechápal, proč panikařím.

Přistoupila jsem o krok a vykřikla ještě hlasitěji: „Padej odtamtud!“ Rukama jsem gestikulovala a nepřestávala křičet: „Ustup!“

„Sofie!“ Nad příjezdovou cestou zahřměl Lucův hlas. „Vrať se!“

Křičela jsem na Gina a Doma, když mě dohnal Nico. Štěrk mu křupal pod nohama. Popadl mě kolem pasu a otočil mě. Sotva jsem měla čas zareagovat, když auto vybuchlo. Letěli jsme pozadu, z oblohy na nás pršely kusy kovu a mrtvých krys.

S burácením se z auta zvedla ohnivá koule. Převalil se přese mě doběla rozžhavený žár. Plazila jsem se k Nicovi a přitahovala se za trsy trávy. Obloha se proměnila ve vrstvu dýmu a popela, kousků spálených kožíšků a krve.

Dom a Gino odletěli každý na jinou stranu příjezdové cesty. Dopadli do zahrady zkropené krví, setrvačností se převalovali po záhonech. Křičeli jméno toho druhého, zatímco se táhli co nejdál od hladových plamenů, plazili se k nám.

Vstala jsem, nohy se však pode mnou třásly. Zvedla jsem hlavu a spatřila, že cesta před domem je plná Falconeových, všichni měli ve tvářích vepsané zděšení.

Luca ke mně doběhl, paže měl od krve a srsti zvířat. Něco říkal, ale neposlouchala jsem ho. Teprve teď jsem začínala chápat, co se právě stalo. Země kolem nás byla posetá mrtvými krysami, byla jsem celá zalitá jejich krví. Jedna přistála asi metr od mé boty. Překročila jsem ji a vydala se k místu exploze.

Přímo před sebou jsem měla další důkaz krutosti Marinových. Sledovala jsem, jak matčin modrý ford v plamenech černá. Měla jsem co dělat, abych si nezačala tu jejich otrávenou krutou krev strhávat z kůže.

Proběhli kolem mě Felice a Paulie, v rukou měli kbelíky s vodou. Venku byla i Elena, snažila se držet děti dál od plamenů. Slyšela jsem, jak za mými zády ječí na Sala a Alda. Jedna z Paulieho dcer, Greta, neovladatelně štkala.

Vydala jsem se k autu. Na konci příjezdové cesty stoupal k nebesům sloup dýmu, proměňoval vzduch v hutnou clonu smogu.

Dar popela a dýmu. Stovky krvavých krys. Varování, ne smrtonosná střela. Avšak možná právě proto to bylo mnohem horší.

Zírala jsem na tu spoušť. Z plamenů mi vyhrkly slzy do očí, u nohou mi krvácely mrtvé krysy. Dívala jsem se, jak si Nico a CJ uvazují přes ústa látku a dusí umírající plameny přikrývkami. Dívala jsem se, jak Felice vylévá na auto čtyři kbelíky vody, zatímco Paulie obhlíží škody. A dívala jsem se, jak Elena běží ke svým synům. Mladší děti se mezitím vrátily do domu.

I Gino a Dom byli celí od krve. Vsákla se jim do džín, pocákala jim trika, rudé stružky jim stékaly po krku. Gino měl na tváři velkou krvavou šmouhu.

Ten pach mi byl až bolestně povědomý. Dom měl čelo ošlehnuté došeda, špičky vlasů měl ožehnuté. Ginův culík byl jako sláma, konečky měl polámané. Vypadal, jako by se měl každou chvíli pozvracet. Dom se ohlédl na svoji matku. „Nacpali tu káru mrtvými krysami a pak ji odpálili. Málem jsme už na vás čekali v příštím životě.“

Elena mu vlepila pohlavek. „Non parlare così!“

„Mamma!“ vyjekl.

„Imbecilli!“ vyštěkla a stejně tak potrestala i Gina. „Copak jsem vychovala úplné pitomce? To opravdu nechápete nebezpečí, které představují neznámé dary? Nesmíte se přiblížit k ničemu, co neznáte! Jděte dovnitř a očistěte se, než vám ukroutím uši za to, že mě neposloucháte!“

Ani jsem se nehnula, zatímco se každá částečka mého těla měnila v led a vztek, zatímco mi myslí proudily myšlenky na pomstu a celou mě zachvacovaly. Dívala jsem se a dívala a pak jsem zařvala tak hlasitě, až se mi hlas zlomil a hrdlo mě bolelo, jako by krvácelo. Byl to řev plný zuřivosti, odpověď na jejich vzkaz, tak jasný a neodvratný. Protože mi to v tu chvíli došlo. Byli přímo tady, dívali se bránou k Evelině a smáli se – to se vsadím –, smáli se, zatímco ničili auto mojí mámy. Bezostyšně přišli až k našemu prahu a pohrozili mi. Vzpomínáš, co se stalo tvojí matce? Jen se podívej. Vzpomínáš, co jsme jí udělali? Tak tady máš menší připomínku. Tady vidíš, co děláme s krysami. Tady vidíš, co uděláme s tebou.

Jsi krysa, Sofie Marinová, a my si pro tebe přijdeme.

„Sofie.“ Na paži jsem ucítila Lucovu ruku. Odtáhl mě, jako bych snad měla každou chvíli skočit do auta a spálit se o rozžhavený plech. „Odstup od toho.“

Otočila jsem se k němu. „Proč bych měla?“

Byl to vzkaz pro mě. Proč bych se před ním měla ukrývat? Svět kolem mě začínal mizet – po okrajích zčernal a utichl. Ještě nikdy jsem nečelila takovému nepřátelství. A nikdy jsem se do ničeho nevrhla s takovým zanícením.

Znovu jsem se zadívala na auto. Cítila jsem, jak mi v uších burácí vztek, pálil mě ve špičkách prstů. Plnil mi hruď. Sbíhal se mi pod jazykem. Mrazil mě na zátylku.

Uklidni se.

Tvůj čas přijde.

Za tohle zaplatí.

2. kapitola

SPOJENEC

V knihovně Eveliny jsem si sedla do ušáku a masírovala si spánky, abych z nich vyhnala bolest hlavy. I po třech sprchách jsem ze sebe pořád cítila mrtvé krysy a dým. Zvedal se mi z toho žaludek.

Snažila jsem se potlačit nával horka, z kterého se mi rozbušilo srdce a zadrhl dech. Opřela jsem se a pomalu, dlouze vydechla. Zeď lemovaly police s knihami, táhly se až k vysokému stropu. Za třemi vitrážovými okny se rozprostírala zahrada.

Nad krbem visela olejomalba Eveliny Falconeové, Feliceho mrtvé manželky. Přivřené oči upírala k oknům, na rtech jí pohrával nenápadný úsměv. Tmavé vlasy měla sčesané vysoko na hlavě, jen kolem tváří jí spadaly volné pramínky. Obraz působil jako pozůstatek minulosti – dílo samotného da Vinciho či předmět z nějaké svatyně. Nepochybovala jsem, že ho nechal vytvořit Felice. Že to on jí koupil diamantový náhrdelník, jenž jí visel na krku. A navzdory všemu tomu bohatství měla oči plné smutku.

Knihovna vyhlížela jako místo určené k uctívání, zalité matným světlem a plné okázalých kožených křesel, přesto působila jaksi zatuchle. V domě plném heren, plochých obrazovek a konzolí a obklopeném lány půdy, v nichž by člověk mohl na chvíli zapomenout na celý svět, jen málo Falconeových hledalo útěchu v knihovně, proto se z ní stala něco jako časová schránka, svědectví jiné doby. Plná prachu, zapomenutá. Tichá.

Ticho bylo přesně to, co jsem potřebovala.

Dřív než se moje myšlenky stihly vrátit k prožitému násilí, mě z nich vytrhlo zaklepání na dveře. Dovnitř vešel Nico, ruce v zadních kapsách. „Ahoj.“

„Ahoj.“

Vlasy měl mokré, tmavé pramínky se mu lepily k čelu. Voněl šamponem – ne dýmem, ne jako já. Posadil se do křesla naproti mně. „Co tu děláš?“

„To víš, jenom spřádám nové plány na pomstu.“

Pousmál se. „Nemarníš čas.“

Pokrčila jsem rameny. „Jak je?“

Naklonil hlavu a povytáhl koutek rtů. „Jenom hledám někoho, s kým se pomstít.“

„Připadá mi, že mluvíš vážně,“ poznamenala jsem.

„Taky že ano.“

Dlouze jsme se na sebe podívali. Bylo to příjemné – naše mlčení. Potěšilo mě, že mám spojence, někoho, kdo ve mně viděl i to ošklivé a nechtěl, abych to skrývala.

Prolomila jsem mlčení. „Takže vědí, kde jsem.“

„Jsou ostudou naší kultury,“ vyhrkl.

„Zaplatí za to.“ Dech se mi zadrhl, rychle jsem se však ovládla. Chtěla jsem, aby mi uvěřil. Potřebovala jsem, aby mi uvěřil.

„Samozřejmě,“ přisvědčil Nico. Bylo na něm poznat, že je o tom naprosto přesvědčený – čelisti měl zaťaté, oči mu planuly. Předklonil se a opřel se lokty o kolena. „Bude to krvavé, Sofie. Donata netuší, co je všechny čeká. Vezmeme jí všechny, koho má. Smutek z tebe opadne, až si budeš moct být jistá, že už nebude trápit nevinné. Ukážeme jí, jakou chybu udělala, když se rozhodla pohrát si s –“

„Nicoli.“

Nico zbytek věty polkl. Naštvaně se otočil. Ve dveřích stál Luca, paže složené na hrudi.

„Co?“ vyštěkl Nico.

„Mohl bys jít nahoru?“ požádal ho Luca. Brala jsem to tak, že se snaží být zdvořilý. Do zdvořilosti to však mělo daleko. „Chci, abys zkontroloval Doma a Gina.“

„Něco tu řešíme.“

„To vidím,“ prohlásil Luca bezostyšně.

„A?“

„A říkám, abys šel nahoru.“

Rozhostilo se ticho. Nico se na mě podíval, pak na Lucu a zase zatěkal pohledem na mě. Zarazil se a zvažoval své možnosti. Luca mezitím nedělal vůbec nic, jen vyčkával, vědomý si toho, že Nico poslechne. Nico si povzdechl, vstal a se slovy: „Fajn, to je fuk,“ prošel kolem svého bratra.

Dívali jsme se za ním.

Luca vstoupil do knihovny. Přemýšlela jsem, jestli cítí pach kouře stejně jako já. Čpěl ze mě, usazoval se mi v nosu i mozku.

„Nesmí se ti dostat do hlavy,“ varoval mě Luca káravě. „Na to jsi dost chytrá.“

„Tak ty teď se mnou zase mluvíš?“ podivila jsem se co nejnenuceněji, přestože jsem měla co dělat, abych nevybuchla.

„Cože?“

Protočila jsem panenky. „Co jsem tady, sotva jsi se mnou promluvil,“ vysvětlila jsem. Zadívala jsem se na límeček jeho trika, vyhýbala jsem se jeho jasnému modrému pohledu. „Je tu tolik místností, že se mi pořád vyhýbáš. Ani ses na mě pořádně nepodíval.“

„Myslíš tak, jak se na mě teď díváš ty?“ odsekl.

Zvedla jsem k němu oči a upřela je do jeho pitomého dokonalého obličeje. Zamračila jsem se. „Víš, co mám na mysli, Luco. Doteď sis mě vůbec nevšímal.“

Posadil se do křesla naproti mně. „Nepřišel jsem se dohadovat.“ Mlčela jsem, chtěla jsem, aby ticho naplnil on. Poslední dva týdny jsem se snažila upoutat jeho pozornost, snažila jsem se zjistit, co se mu děje v hlavě. I o dnešním zasvěcení jsem se dozvěděla od Gina.

„Nenech se Nicolim zmást, své záměry vykresluje plné velkolepé slávy. Jsou to však jen prázdné fráze.“

„Říká kluk, co mluví, jako by citoval básně.“

„Jen ti radím.“

„Co kdybych ti to oplatila?“ nabídla jsem se. „Až budeš chtít příště odposlouchávat moje rozhovory… nedělej to.“

„A co až bych příště zas viděl, jak si tě můj bratr omotává kolem prstu? Mám ho nechat, ať si s tebou po libosti manipuluje, nebo mám zasáhnout?“

„Nedělej to, Luco,“ požádala jsem ho po chvíli. Začínala jsem být unavená. „Nemám na to náladu.“

„Na to, co cítíš, Nico nemá lék. Nikdo ho nemá.“

„Tamto byl vzkaz pro mě.“ Ukázala jsem k oknu. Někde tam za ním doutnala na příjezdové cestě kostra mámina auta. „A za to chci Donatu zabít.“

Zavrtěl hlavou a zamračil se. „Přesně takovou reakci očekávají. Chtějí tě vytáhnout z nory. Chtějí, abys za nimi přišla.“

„Kdy budu moct zabít Marina?“ zeptala jsem se.

Luca na mě zůstal zírat. Zadívala jsem se mu na hruď, nepravidelně se zvedala. Ticho se protahovalo. Rozhodla jsem se ho přerušit. „Podívej, neznám zatím správnou zabijáckou etiketu, ale soudě podle téhle tvojí přehnané reakce začínám tušit, že tohle bylo ode mě menší faux pas.“

Promnul si obličej. „Chápu, že jsi naštvaná. Chápu –“

„Kdy?“ přerušila jsem ho. „Valentino řekl, že brzy dostanu svůj cíl, takže jak brzy je brzy, Luco? Kdy?“

Vědomí, že budu muset zabít některého Marina, abych dokázala svou oddanost, mě tížilo v žaludku jako tuna cihel. V nitru mi však hořel oheň. Jenže jsem to chtěla Donatě oplatit. Toužila jsem jí ukázat, že se jí nebojím, že zaplatí za všechno, co mi vzala, a že tohle je jen začátek. Chtěla jsem cíl. Chtěla jsem svůj cíl, abych měla proti komu obrátit vztek, jenž ve mně planul.

Luca vyskočil na nohy, zabouchl dveře knihovny a uvěznil nás tak uvnitř. Vrátil se ke mně a promluvil tak tiše, že jsem ho skoro neslyšela. „Sofie… snad si doopravdy nemyslíš, že od tebe chci, abys někoho zabila, že ne?“

„Vždyť to při zasvěcení říkal Valentino. Všichni jsme s tím přece souhlasili.“

„Já ne,“ poukázal.

„No, on je tvůj boss.“

„To je mi fuk,“ odpověděl klidně. „V tomhle ani v jakémkoli jiném životě nenamíříš nikomu pistoli na hlavu a nestiskneš spoušť.“

Jak povýšeně se rozhodl ovládat můj život a jak zvláštní pro něj bylo zjištění, že chci, aby se mnou jednali jako se všemi ostatními. „Vážně?“ podivila jsem se. „No, a co čekáš, že se stane, až se můj strýc a Donata zas ukážou? Opravdu si myslíš, že budu stát stranou a nic neudělám?“

Luca si prohrábl vlasy a stáhl si neposlušné černé pramínky z obličeje, aby na mě mohl upřít ničím nerušený hypnotizující modrý pohled. Skoro jako by to udělal záměrně – jako by věděl, že těma očima dokáže člověka zcela paralyzovat. „Sofie, domnívám se, že v tomhle směru došlo k určitému nedorozumění.“

Optala jsem se stejně klidně jako předtím: „A k jakému nedorozumění tedy došlo?“

„Nedovolil jsem ti zůstat, protože jsi slíbila, že zabiješ svého strýce. Dovolil jsem ti tu zůstat, protože nemáš kam jinam jít a bojím se o tebe.“

„I Nico ale přece řekl, že mi pomůže. Slíbil, že spolu –“

„Já nejsem Nicoli,“ přerušil mě.

„To vím,“ přisvědčila jsem. „On ale –“

„On o tom nerozhodl. To já.“

„A Valentino.“

„Já,“ pronesl bez dalšího vysvětlování.

Celou dobu jsem si myslela, že když jsem se objevila na prahu tohoto domu, přijetí jsem si vykoupila, jenže teď mi tu Luca tvrdil, že před ním sedím jen z čiré lítosti. Z toho vědomí se mi sevřel žaludek – z vědomí vlastní bezmoci, slabosti, z toho, že mě můj smutek nezocelil ani mi nedodal odvahy. Ne. Kvůli zármutku jsem byla akorát k politování.

„Čekáš snad, že nic neudělám, když sem posílají věci, které mě přímo ohrožují? Že zůstanu zalezlá, přestože se mě snaží vylákat ven, jako to udělali dneska? Co když jim chci ublížit? Co když chci doopravdy pomoct téhle rodině?“

„Řekl jsem ne.“

„Tak proč jsem tedy prošla tou pitomou iniciací?“ vyštěkla jsem. „Jen abych plýtvala časem?“

„Abys byla v bezpečí,“ vysvětlil, jako by to bylo nadmíru jasné.

Zírala jsem na něj a pak ukázala k příjezdové cestě. „A ty se snad cítíš v bezpečí? Cítí se ostatní v bezpečí?“

Table of Contents

copyright

titul

Vzkaz nakladatelství Chicken House

Věnování

Část I.

1. kapitola

Oheň a krev

2. kapitola

Spojenec