Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Noc po Vánocích

Vydání první

Copyright © 2012 by Deborah Gonzales

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2146. publikaci

Přeloženo z anglického originálu ’Twas the Night after Christmas vydaného nakladatelstvím Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York, v roce 2013

Český překlad © 2017 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2017 Jon Paul

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0745-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0746-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Sabrina Jeffries

Noc po Vánocích

Biaggi Bunch – díky za hlubokou

víru ve mne!

A lásce mého života,

která v útlém věku ztratila rodiče.

Tahle knížka je pro tebe, hochu.

Poděkování

Nejdřív děkuji svým kritickým partnerkám, Rexanně Becnelové a Deb Marlowové. Díky, že vždycky víte, co v knížce nesedí, když já to nejsem schopná rozpoznat. A Deb, díky za nalezení tajných dveří, i když jsem je sama zasadila do rohu svého díla!

Mé díky patří také Becky Timblinové a Kim Hamové, které mě držely při smyslech během dlouhých měsíců mého šílenství.

Tato kniha by nebyla vůbec počata bez mé agentky Pamely Ahearnové, která mě vždy povzbuzuje, abych překonala svou lenost.

A nemohu nic udělat bez své senzační redaktorky Micki Nudingové, která ani nezamrkala, když jsem jí řekla, že na dokončení této knihy potřebuju ještě další měsíc. Díky, Micki, za porozumění, že knižní postavy někdy potřebují trochu času, aby mohly uzrát.

A nejvíc ze všeho děkuju tobě, Rene, že jsi přestál všechen ten chaos se stoickou trpělivostí. Jsi jednička!

Prolog

Duben 1803

Nikdo ho ještě nezavolal.

Osmiletý Pierce Waverly, dědic hraběte z Devonmontu, seděl na posteli v ředitelském domě školy v Harrow, kde žil už tři měsíce se šedesáti dalšími chlapci.

Dnešek znamenal začátek jeho prvních prázdnin v Harrow. Většinu ostatních hochů už si vyzvedly jejich rodiny. Kufr měl sbalený. Byl připravený.

Ale co když nikdo nepřijede? To by musel zůstat v ředitelském domě sám?

Ale matka a otec přijedou. Určitě. Proč by nepřijeli?

Protože otec si myslí, že jsi neduživý slaboch. Proto tě vypakoval do školy – „aby ses otužil“.

Brada se mu rozechvěla. Nemohl za to, že má astma. Nemohl za to, že se mu líbilo, když mu matka ukázala, jak se hraje na klavír, ačkoli otec to nazval „slabošským“. A jestli se někdy schoval, když s ním chtěl otec vyjet na koni, bylo to jenom proto, že mu otec pokaždé vyčinil, že nejezdí správně. Pierce se potom tak rozčílil, že říkal věci, které otec nazýval „drzými“. Nebo ještě hůř – začal mít potíže s dýcháním a začal panikařit. Potom přišla matka a pomohla mu popadnout dech, a to otec nenáviděl.

Zamračil se. Dobrá, možná by ho otec nechal, aby shnil tady ve škole, ale matka by to neudělala. Chyběl jí – věděl, že ano, i když mu moc často nepsala. I jemu se po ní stýskalo. Hodně. Vždycky věděla, co dělat, když mu v dechu začalo hvízdat. Nemyslela si, že hraní na klavír je „slabošské“, a říkala mu, že je chytrý, ne drzý. Rád se s ní smál, dokonce i v těch nepříliš četných dopisech. Kdyby pro něj nepřijela…

Do očí mu vhrkly slzy, ale otřel si je pěstí.

„Ty jsi ale mámin mazánek, když brečíš kvůli rodičům,“ ozval se za ním pohrdavý hlas.

Kčertu. Musel ho vidět zrovna jeho zapřisáhlý nepřítel George Manton, dědic vikomta Rathmoora. Manton byl o pět let starší než Pierce. Téměř všichni chlapci byli starší. A větší. A silnější.

„Já nebrečím,“ řekl rozmrzele. „Jenom mi do oka vlétl prach.“

Manton si odfrkl. „Nejspíš zase budeš mít jeden ze svých ‚záchvatů‘. Nemysli si, že ti na ten nesmysl naletím. Jestli teď začneš sípat, vyrazím z tebe dech. Jsi trapný odvar studenta z Harrow.“

Aspoň umím správně psát slova. Ty bys nenapsal správně debil, i kdybys to měl natištěné na čele.

Ale Pierce dobře věděl, že to nesmí říct nahlas. Když naposled upřímně řekl, co si myslí, Manton ho srazil na zem.

„Tak co?“ ušklíbl se Manton. „Nemáš mi co říct, ty malý usmrkánku?“

Ty jsi zase přerostlý přežvýkavec, který se vytahuje na kluky, co jsou dvakrát menší, protože máš jen poloviční mozek.

Ani to však nemohl říct. „Vypadá to, že už pro tebe přišel sluha.“ Pierce ukázal ke dveřím. „Neměl bys ho nechat čekat.“

Manton se ohlédl ke dveřím, kde stál lokaj v rathmoorské livreji a stoicky předstíral, že si ničeho nevšiml. „Nechám ho čekat tak dlouho, jak budu chtít, zatraceně. Já jsem pán – a můžu si dělat, co chci.“

„Já jsem také pán, víš?“ Pierce vypjal hruď. „A tvůj otec je jenom vikomt, můj je hrabě.“

Když Manton přivřel oči, Pierce se proklel za svůj hbitý jazyk. Věděl moc dobře, že by neměl dráždit medvěda, ale když Manton ho tolik rozčílil.

„Kam se na mě hrabeš,“ odsekl Manton. „Jsi trapná ukázka hraběcího dědice. Tak to dopadá, když se cizí krev smíchá s anglickou aristokracií. Řekl bych, že tvůj otec si nyní přeje, aby nesedl tvé matce na lep.“

„To není pravda!“ vykřikl Pierce a vyskočil. Záblesk uspokojení, který se mihl Mantonovi v očích, Pierceovi ukázal, že na to neměl reagovat. Manton vždycky využil příležitost, u níž cítil krev. Ale Pierceovi to bylo jedno. „A kromě toho je matka jenom napůl cizinkou. Dědeček Gilchrist byl anglický aristokrat!“

„Bez halíře v kapse,“ dráždil ho Manton. „Nevím, co tvůj otec viděl na dceři chudého barona, ačkoli myslím, že oba víme, co viděla ona na něm – všechny ty peníze a možnost stát se hraběnkou. A rychle po tom hrábla.“

Pierce do něj tvrdě strčil. „Okamžitě sklapni a nemluv tak o mé matce! Nic o ní nevíš! Drž hubu…“

Manton zasáhl Pierce pěstmi dost tvrdě na to, aby ho umlčel. Pierce tam zděšeně stál a snažil se stát rovně. Ale než se mohl na Mantona znovu vrhnout, zasáhl sloužící.

„Nejspíš už bychom měli jít, pane,“ pravil nervózně lokaj. „Jde sem ředitel.“

To stačilo, aby se Manton zarazil. A Pierce také. Stál tam a těžce dýchal, připravený k boji, ale kdyby se dostal do problémů s ředitelem, otec by mu to nikdy neodpustil.

„Ty máš ale štěstí!“ zašeptal Manton. „Budeme v tom muset pokračovat po návratu z prázdnin.“

„Nemůžu se dočkat!“ vypálil Pierce, zatímco sloužící odváděl Mantona z místnosti.

Po prázdninách toho bude nejspíš litovat. Nyní však byl rád, že se Mantonovi postavil. Jak si ten nebetyčný hajzl dovoluje říkat takové věci o matce, když to není pravda! Matka taková nebyla!

Ve dveřích se objevil ředitel spolu s tamním sluhou. „Pane Waverly, je tady pro vás váš bratranec. Pojďte.“

A bez jakéhokoli dalšího vysvětlení ředitel rychle odešel. Sluha vzal jeho kufr a vydal se před ním ven.

Pierce ho následoval dolů po schodech s nevěřícným údivem. Bratranec? Jaký bratranec? Je pravda, že měl bratrance, ale vzdálenější, s nimiž se dosud nikdy nesetkal.

Jeho otec neměl žádné bratry ani sestry, dokonce ani rodiče od chvíle, kdy babička zemřela. Měl sice strýce, který byl generálem kavalerie, ale tento prastrýc Isaac Waverly stále ještě bojoval v cizině.

Matčini rodiče byli už několik let mrtví a ani ona neměla sourozence. Pierce se setkal se svým bratrancem z druhého kolena na pohřbu dědečka Gilchrista, ale otec se k tomu muži jednou zachoval na Montcliffu – rodinném panství Waverlyů – tak ošklivě, že spěšně odešel. Vypadalo to, že otec nemá matčinu rodinu příliš v lásce. Takže ten bratranec, který pro něj přijel, nepatřil nejspíš do matčina příbuzenstva.

Pierce ještě pořád přemítal o tom, kdo to může být, když spatřil muže přibližně stejně starého jako otec. Ach, opravdu to byl syn prastrýce Isaaka. Pierce se matně pamatoval, že se s panem Titem Waverlym setkal loni na dědečkově pohřbu.

„Kde je matka?“ chtěl vědět Pierce. „A kde je otec?“

Pan Waverly se na něj laskavě usmál. „Vysvětlím ti to v kočáře,“ prohlásil a vedl Pierce ven ze školy. Sluha už zvedal Pierceův kufr na kočár a přivazoval ho ke střeše provazem.

Pierceovi se sevřel žaludek. To nevypadalo dobře. Proč by matka a otec posílali nějakého příbuzného, aby ho vyzvedl ze školy? Nestalo se něco hrozného?

Jakmile zamířili ke kočáru, pan Waverly se zeptal: „Chtěl bys něco k jídlu? Paní Waverlyová mi s sebou přibalila pro tebe výborný švestkový koláč.“

Pierce měl švestkový koláč rád, ale nejdřív musel zjistit, co se děje. „Proč jste přijel vy, abyste mě odvezl domů? Stalo se něco?“

„Neboj se, nic zlého se nestalo.“ Teď už se pan Waverly usmíval příliš nuceně. „Ale my nejedeme na Montcliff.“

V hrudi se Pierceovi zdvíhala panika. „Tak kam jedeme?“

„Na Waverlyho farmu,“ promluvil tím rozhodně veselým tónem, jejž dospělí vždycky používají, když vás připravují na něco, co se vám nebude líbit. „Strávíš prázdniny s námi. Není to báječné? Slibuju, že se ti bude líbit, až budeš jezdit na našich koních.“

Pierce pociťoval vzrůstající paniku. „Chcete tím říct, že celá naše rodina bude na návštěvě na Waverlyho farmě?“

Zahlédl v bratrancových očích náhlou něhu, jež mu připadala jako lítost. „Obávám se, že ne. Tvůj otec… si myslí, že pro tebe bude nejlepší, když tyto prázdniny strávíš s námi. A tvá matka s tím souhlasí, stejně jako já.“ To už se zatvářil chladně. „Z toho, co jsem si dal dohromady, si myslím, že se budeš mít rozhodně lépe na Waverlyho farmě než na Montcliffu.“

„Jenom proto, že otec je chladný a bezcitný,“ zamumlal Pierce.

Proboha, neměl to říkat nahlas, rozhodně ne před otcovým bratrancem.

Připravil se na kázání, ale pan Waverly se pouze zasmál. „Jistě. Obávám se, že to často jde ruku v ruce s titulem.“

Tato upřímná poznámka vyvolala u Pierce zdráhavý obdiv. Dával přednost upřímnosti, pokud to bylo možné, zvlášť u dospělých. Takže se pohodlně uvelebil na sedadle a pozorně si prohlédl bratrance, jehož sotva znal.

Titus Waverly se vůbec nepodobal otci, který byl tmavovlasý, s ostrými, aristokratickými rysy.

Pan Waverly měl světlé vlasy, kulatý, ošlehaný obličej a svalnatou, robustní postavu, jako by trávil hodně času venku na slunci. Pierce si pamatoval, že bratranec vlastní velký hřebčinec a farmu, kde chová závodní koně.

Většina chlapců by byla nadšená, kdyby mohla strávit prázdniny na takovém místě, ale Pierce z toho kvůli astmatu zrovna nadšený nebyl. Možná že měl Manton pravdu a on je skutečně mámin mazánek.

„Takže mám zůstat s vámi a paní Waverlyovou po celé prázdniny?“ ujišťoval se Pierce.

Muž naproti němu přikývl. „Mám také malého chlapce. Rogerovi je pět. Můžete si spolu hrát.“

Pierce jen stěží potlačil odfrknutí. Pětiletý kluk byl v podstatě ještě mimino. „A otec ani matka vůbec nepřijedou na návštěvu?“ Chtěl v tom mít od začátku jasno.

„Ne, hochu, obávám se, že ne.“

Pierce těžce polkl. Snažil se být silný, ale rozhodně neočekával, že je vůbec neuvidí. Nedávalo to smysl. Pokud… „Je to kvůli něčemu, co jsem udělal, když jsem byl ještě doma?“

„Rozhodně ne! Tvůj otec si prostě myslí, že to právě teď bude pro tebe lepší tady na farmě.“

To dávalo až hrozivě smysl. „Chce, abych se víc podobal těm klukům ve škole,“ pravil Pierce zasmušile. „Abych dobře jezdil na koni, střílel a takové věci.“ Vrhl nejistý pohled po bratranci. „To po vás chce? Abyste mě zocelil?“

Bratranec udiveně zamrkal a pak se zasmál. „Tvá matka říkala, že mluvíš otevřeně.“

Ano, a kvůli tomu má nejspíš zakázaný Montcliff. Možná že by mu kvůli tomu mohl bratranec zakázat také pobyt na farmě Waverlyových a musel by ho poslat domů. „Ale já nemám rád koně ani malé děti a nechci jít na farmu Waverlyových.“

„Aha,“ řekl jemně pan Waverly. „To zrovna teď nemůžu změnit, takže se obávám, že z toho budeš muset vyzískat to nejlepší. Řekni mi, co děláš rád. Rybaříš? Hraješ karty?“

Pierce zkřížil ruce na hrudi. „Jsem rád doma.“

Pan Waverly se opřel zády o sedadlo a odhadoval ho pohledem. „Je mi líto, ale právě to teď nemůžeš.“

Pierce se snažil potlačit nekontrolovaný třes brady. „Protože mě otec nenávidí.“

„Ach hochu, to určitě ne,“ namítl bratranec s tím hrozným pohledem plným lítosti.

„Můžete mi říct pravdu. Já už to stejně vím.“ V hrdle se mu hromadily neprolité slzy, ale on je spolkl. „A co matka? T-ta mě taky vůbec nechce vidět?“

V očích pana Waverlyho se mihlo něco jako smutek, než ze sebe vynutil úsměv. „Určitě chce. Hodně. Ale otec ji právě teď nemůže postrádat.“

„On ji nikdy nemůže postrádat.“ Nepřítomně zíral z okénka a poté dodal toužebným hlasem: „Někdy si přeju, abychom se mohli s matkou odstěhovat do nějakého jiného domu, který nám patří.“ Rozzářeně pohlédl na bratrance. „Třeba v Londýně! Mohl byste se jí zeptat…“

„To se nikdy nestane, hochu, tak to pusť z hlavy,“ promluvil pan Waverly pevně. „Její místo je u tvého otce.“

Víc než u jejího syna?

Na mysl mu vyskočila Mantonova zlá slova. Myslím, že oba víme, co viděla ona na něm – všechny ty peníze a možnost stát se hraběnkou. A rychle po tom hrábla.

To přece nebyla pravda. Nebo ano?

Bratranec by to mohl vědět – musel o matce a otci něco vědět, jinak by neřekl to, co právě řekl. A choval se k němu přátelsky. Jako by chtěl, aby mu věřil, že říká pravdu.

„Je to… kvůli tomu…, že si matka vzala otce pro peníze?“

„Kdo ti to řekl?“ otázal se ostře bratranec.

„Jeden kluk ve škole.“ Když panu Waverlymu unikl povzdech, Pierce těžce polkl. „Je to pravda?“

Pan Waverly si přesedl k Pierceovi a poklepal ho po rameni. „Ať je to pravda, nebo ne, nemá to nic společného s tím, co k tobě matka cítí. Vlastně mi pro tebe dala dopis.“

Když ho vylovil z kapsy a podal mu ho, tíha na Pierceově hrudi trochu povolila. Dychtivě rozlomil pečeť a otevřel ho, aby si ho přečetl:

Můj nejdražší Pierci,

tvůj otec i já si myslíme, že pobyt na farmě Waverlyových bude pro tebe velkým dobrodružstvím, a ty máš přece velká dobrodružství rád, že? Bude se mi stýskat, ale vím jistě, že se tam naučíš všechny možné dobré věci. Nezapomeň mi psát a povědět mi, co všechno sis tam užil!

Buď hodný na své příbuzné a drž hlavu vzhůru. Vím, že na tebe budeme moci být hrdí.

A vždycky měj na paměti, že tě moc, opravdu moc miluju.

Moc tě líbá

matka

Zaplavila ho úleva. Má ho ráda! Opravdu!

Přečetl si to znovu. Tentokrát se skutečně soustředil a trochu se mu sevřelo srdce. Znělo to stejně šroubovaně vesele jako povídání pana Waverlyho.

A na jedné řádce tam stálo: Vím, že na tebe budeme moci být hrdí.

Vzdychl si. Milovala ho, ale stejně dovolila, aby ho otec poslal pryč. A proč? Že se tam naučíš všechny možné dobré věci. Stejně jako otec i ona chtěla, aby se zocelil.

Do očí mu vhrkly slzy, ale on je nemilosrdně potlačil. Tak tedy dobrá. Už nebude žádný pláč, už se nebude chovat jako zhýčkaný maminčin mazánek. Musí být velký a silný a musí se naučit jezdit na koni a prát se jako ostatní kluci.

Protože otec ani matka ho zjevně nevezmou zpátky, dokud to nezvládne.

1. kapitola

Prosinec 1826

Jednatřicetiletý Pierce Waverly, hrabě z Devonmontu, seděl ve své londýnské pracovně u psacího stolu a procházel poštu, zatímco čekal, až se dostaví jeho současná milenka. Vtom spatřil dopis psaný známou rukou. Hruď mu sevřela povědomá bolest a připomněla mu jiný dopis psaný před tolika lety.

Jaký byl tehdy naivní hlupák. Dokonce i když vyrostl a zesílil, i když se stal takovým člověkem, jakým ho otec vždy chtěl mít, stejně mu nikdy nedovolili zajet domů. Každé prázdniny – letní, vánoční i velikonoční – trávil na farmě u Waverlyů.

A poté co Titus Waverly i jeho žena nečekaně zemřeli při lodním neštěstí, když bylo Pierceovi třináct, vrátil se z války Titův otec, generál Isaac Waverly, aby se postaral o farmu i o osiřelé děti svého syna.

Ačkoli Pierce nedostal od rodičů během těch pěti let ani jeden dopis, byl si stále jistý, že ho nakonec povolají domů – ale ne. Ať se Titus dohodl s jeho rodiči na čemkoli, Pierceův prastrýc se tím řídil stejně, takže generál rychle zapadl do role jeho náhradního rodiče.

Navzdory tomu všemu trvalo Pierceovi až do osmnácti let, než poznal pravdu, když se ani jeden z rodičů neobjevil na jeho promoci v Harrow. Nejen že ho nenáviděl otec, ale ani matka po něm nijak netoužila. Zjevně snesla jeho přítomnost, dokud nebyl dostatečně veliký, aby ho mohli poslat do školy a k příbuzným, a potom se rozhodla, že už mu to stačilo. Nyní měla moc práce, aby si užívala otcovy peníze a vliv, než aby se trápila s vlastním synem. Bolest se na nějakou dobu přeměnila v zuřivost, dokud nedosáhl v jednadvaceti letech dospělosti a neodjel domů, aby si to s nimi vyříkal…

Ne, nemohl snést ani vzpomínku na to fiasko. Kvůli ponížení právě z tohoto odmítnutí se stále ještě kroutil vnitřní bolestí. Ale měl by potlačit i ji, aby konečně došel pokoje.

Tedy pokud by ho matka nechala. Zíral na její dopis a sevřel ruce v pěst. Ona toho nenechá. Otrávila jeho dětství, a když byl teď otec mrtvý a Pierce všechno zdědil, myslela si, že snad na všechno zapomene.

Od pohřbu přede dvěma roky se stále snažila. Když se zmínila o tom, že by mohl přijít „domů“, zeptal se jí, proč musela čekat na otcovu smrt, aby mu to dovolila. Očekával litanii očividně falešných výmluv, ale ona jen namítla, aby nechal minulost minulostí. Chtěla by s ním začít nanovo.

Ušklíbl se. Samozřejmě. Byl to jediný způsob, jak se dostat k většímu množství otcových peněz, než kolik jí odkázal.

Ať táhne k čertu! Ona se mohla rozhodnout, že chce znovu hrát roli matky, ale on už netoužil po úloze jejího syna. Léta toužení po matce, která tam nikdy nebyla, přestože on by pro ni v dětství klidně zabil i draka, zatvrdila jeho srdce. Od otcovy smrti se neohřálo ani o trochu.

Ačkoli pokaždé když spatřil další její dopis…

Spolkl hořkou kletbu a hodil neotevřený dopis tajemníkovi, panu Boydovi. Z posledního dopisu, který mu napsala jako chlapci, se naučil jednu věc, a sice že slova nic neznamenají. Ještě méně než nic. A zvlášť slovo láska neznamenalo nic jiného než slovo. „Dejte ho k ostatním,“ řekl Boydovi.

„Ano, můj pane.“ V jeho hlasu se neobjevil žádný náznak pohrdání ani výčitky.

Hodný člověk, ten Boyd. Věděl své.

Přesto však Pierce cítil osten viny jako pokaždé.

Zatraceně, choval se k matce slušně, přestože ona se tak předtím nechovala k němu. Její dědictví po otci bylo zcela pod jeho kontrolou. Mohl ji zbavit všech peněz, kdyby si přál – jiný muž by to udělal – on ji však místo toho usadil ve vdovském domě se spoustou sloužících a dostatečným kapesným, aby mohla pohodlně žít. Nebylo to dost na nějaké extravagance – k tomu se nepřiměl – bylo to však dost, aby mu nemohla vyčítat, že na ni nedbá.

Dokonce jí zaplatil i společnici, která se podle všeho k této práci dokonale hodila. On sám to sice nezjišťoval a nezdolnou paní Camillu Stuartovou nikdy při práci neviděl, nikdy ji nespatřil sloužit jeho matce. Ani matku samotnou nikdy neviděl. Od počátku prosazoval jedno pravidlo. Matka mohla bloudit po Montcliffu, jeho panství v Hertfordshiru, jak se jí zlíbilo, když on tam nebyl, ale jakmile přijel do panského sídla, musela zůstávat ve vdovském domě co nejdál od něj. Až dosud to nařízení ctila.

Ale její dopisy mu stejně chodily každý týden. Začala mu psát hned po otcově smrti. Dva roky dopisů uložených v krabici, která už nyní přetékala. A žádný z nich neotevřel. Neboť proč by četl její dopisy, když ona mu neodpověděla ani na jeden jeho list, když byl ještě chlapec?

A kromě toho byly ty dopisy nejspíš plné podlézavých žádostí o víc peněz, když nyní utahoval šňůrky na měšci on. Ale on se nedá umluvit, zatraceně.

„Můj pane, přijela paní Swantonová,“ oznámil majordom ode dveří.

Ta slova ho vytrhla z neradostných myšlenek. „Můžete ji poslat dál.“

Boyd položil na Pierceův stůl list papíru a odešel. S paní Swantonovou se minul ve dveřích, které za sebou zavřel, a zanechal tak Pierce o samotě s jeho současnou milenkou.

Eugenia Swantonová měla modré oči, světlé vlasy, elegantní rysy jemné dámy a svůdné tělo prvotřídní kurtizány. Díky této kombinaci patřila mezi nejvyhledávanější milenky v Londýně bez ohledu na své ubohé začátky vtipné uličnice z chudinské čtvrti.

Když ji Pierce před třemi roky získal, bylo to terno, protože se o její přízeň ucházeli vévodové a princové. Avšak v posledních měsících ten triumf jaksi pobledl. Dokonce ani ona už nebyla schopná utišit jeho neklid.

Teď si ho prohlížela praktickýma očima a zjevně zaznamenala jeho nákladný večerní oblek, protože ho ocenila milým úsměvem. Pomalu a svůdně si stahovala rukavice způsobem, který signalizoval, že s radostí udělá vše, co si on bude přát. Ještě loni by ji přehnul přes psací stůl a neřestně si s ní užil.

Dnes to pouze chladně sledoval.

„Povolal jste mě sem, můj pane?“ ozvala se měkkým, kultivovaným hlasem, díky němuž ho přitahovala déle než ostatní milenky. Měla i jiné atraktivní vlastnosti včetně bystrého vtipu.

Ale přesto…

Obrnil se proti scénám, které musely přijít, vstal a obešel psací stůl, aby ji políbil na tvář lehce poprášenou pudrem. „Sedni si, prosím, Eugenie,“ zamumlal a ukázal ke křeslu.

Strnula, ale hned hrdě vyklenula jedno pečlivě upravené obočí. „Není třeba, výpověď můžu přijmout i vestoje.“

Zamumlal jakousi kletbu. „Jak jsi věděla…“

„Nejsem hloupá, jak víš,“ odtušila. „Nedostala bych se tam, kde nyní jsem, kdybych si nevšimla, kdy o mne muž začne ztrácet zájem.“

Ve tváři se jí objevil náznak zklamání, ale žádná známka nastupujících potíží, což ho příjemně překvapilo. Byl u odcházejících milenek zvyklý na hysterické záchvaty.

Díky tomu pocítil k Eugenii ještě větší respekt. „Dobrá,“ přikývl a podal jí dokument z psacího stolu.

Prohlédla si ho s dychtivýma očima obchodnice, jež se doširoka rozevřely u poslední řádky. „Jste ke mně velice šlechetný, můj pane.“

„Sloužila jsi mi dobře,“ řekl s pokrčením ramen. Najednou už byl netrpělivý, aby už bylo po všem. „Tak proč bych neměl být šlechetný?“

„To je pravda.“ Uložila si dokument do kabelky. „Tak vám tedy děkuji.“

Pierce měl radost, že vzala rozchod tak dobře, a tak jí pospíšil otevřít dveře. „Bylo mi potěšením podnikat s tebou, Eugenie.“

Ta slova ji zastavila. Vrhla na něj intenzivní pohled, z něhož se necítil dobře. „To je ten problém s vámi, můj pane. Náš poměr byl pro vás vždycky podnikáním. Intimním podnikáním, to je jisté, ale stejně to bylo podnikání. A to nezahřeje tělo za chladné zimní noci.“

„Naopak,“ lehce se usmál. „Věřím, že jsem měl úspěch alespoň v tom, že jsem tě skutečně zahřál.“

„Já mluvím o vás, nikoli o sobě.“ Přešla svůdným krokem kurtizány až k němu. „Mám vás ráda, můj pane, tak mi dovolte trochu vám poradit. Vy si myslíte, že se vzájemná přitažlivost vytratila, protože už jste ze mě unavený. Ale já mám podezření, že příští žena ve vašem loži bude stejně neschopná vás zahřát… pokud pro vás nebude něčím víc než obchodní partnerkou.“

Naježil se. „Navrhuješ mi, abych se oženil?“

Eugenia si znovu natáhla rukavice. „Navrhuji vám, abyste nějakou ženu vpustil do toho prázdného prostoru, kterým je vaše srdce. Ať už z ní učiníte svou manželku, nebo milenku, mužova postel je rozhodně teplejší, pokud ve vás hoří oheň jinde než jen tam dole.“

Potlačil zaklení. Tak takhle to dopadlo, když už doufal, že to půjde snadno. „Nikdy bych neřekl, že jsi tak romantická.“

„Já? Nikdy.“ Poklepala si na kabelku. „Tohle je jediná romantika, kterou beru. A právě proto vám mohu nabídnout radu. Když jsme se seznámili, myslela jsem si, že jsme oba lidé, kteří žijí jen pro své potěšení bez potřeby citových svazků,“ hlas jí zněžněl, „ale ve vás jsem se mýlila. Vůbec nejste takový. Jenom jste si to zatím neuvědomil.“

A s úsměvem a šustěním sukní vyšla ze dveří.

Hleděl za ní s trpkostí. Smutné na tom bylo, že si to uvědomoval. Je zajímavé, že tyto ženy z polosvěta vždycky poznají podvod.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

Prolog

1. kapitola