Přeložil:

LUMÍR MIKULKA

Jonathan Maberry: Akta X – Pravda je někde tam venku

Vydání první

The X–Files is ™ and © 2016 TWENTIETH CENTURY FOX FILM CORPORATION.

Published in the U.S by IDW Publishing, a division of Idea and Design

Works, LLC. For the Baronet a.s. edition: © 2016.

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2147. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The X–Files – The Truth Is Out There, vydaného

nakladatelstvím IDW Publishing, a division of Idea and Design Works, LLC,

USA v roce 2016

Český překlad © 2017 Lumír Mikulka

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Stanislava Moravcová

Ilustrace na přebalu The X–Files is ™ & © 2016 Twentieth Century Fox Film

Corporation. All rights reserved.

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0748-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0749-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Jonathan Maberry

AKTA X

Pravda je někde tam venku

PŘEDMLUVA

DEAN HAGLUND

Dovolte mi vysvětlit, jak je to vlastně s termíny. Redaktoři se často zeptají autorů měsíce předem, zda by chtěli přispět do nějaké antologie. Ti poté odpoví ano a obratem na vše dokonale zapomenou, dokud na ně z kalendáře nevyskočí zdrcující termín a oni se pustí horečně do práce, aby dokončili své dílo. Poháněni kávou a inspirací a, pokud mají štěstí, i poznámkami, dřou celou noc a stvoří geniální prózu.

Anebo, pokud jste jako já, budete totálně zavaleni spoustou projektů, pozvánek na podcasty, účastí na bláznivých akcích a úspěšným projektem na Kickstarteru (který už zbývá jen dokončit). Do toho se budete stěhovat k protinožcům a zvykat si na legračně barevné peníze. (A bude vám připadat legrační i to, že slovo barva píšou jinak.) Potom se vám ztratí soubor, který už snad získával podobu povídky. K tomu se ještě snažíte sehnat adaptér na 240 voltů, který byste mohli použít k napájení svého starého počítače. Po celou tu dobu se rovněž musíte postarat o to, aby vaši psi neumřeli hlady.

Redaktorům se mě v této obtížné situaci nakonec zželelo a položili mi otázku, zda bych nemohl napsat k této antologii předmluvu. Současně se mě nejméně ve třech e-mailech zeptali, kdy budu mít tuhle věc hotovou. Naštěstí pro mě jsem se nacházel na opačné straně mezinárodní datové hranice a má odpověď zněla vždy „zítra“.

Vítejte v předmluvě!

Ano, tohle je předmluva k Aktům X.

Coby herec, jenž v Aktech X hrál deset let, si dodnes vzpomínám na rozechvění, kdykoli k mému prahu dorazil nový scénář. Nejdříve jsem si spočítal, kolik replik se budu muset naučit, načež jsem se posadil a pak už jsem nechal další vzrušující epizodu, aby se přede mnou odvíjela od začátku až do konce. Miluju totiž dobré psaní. Psaní je zásadní síla stojící za růstem naší civilizace. Podívejte se na následující slova a zamyslete se nad tím, zda dokážete určit, co se snažím vyjádřit. Samozřejmě že to dokážete, protože vás někde naučili, jak řadit všechny tyto symboly jeden za druhým, aby se z nich vytvářela slova, jež budou mít požadovaný význam, a jak tyto významy uspořádat takovým způsobem, aby vyvolávaly emoce. Není to snad cosi úžasně mocného?

A mám rád čtení. A také čtení o psaní. A psaní o čtení něčeho, co někdo napsal. Proto tahle předmluva.

Pokud Akta X něčím vynikají, pak je to skvělé psaní. Ve skutečnosti vděčím za svou kariéru skvělému psaní tvůrců, kteří dřeli epizodu po epizodě. Akta X jsou úžasná v tom, jak široký ohlas měla ve všech formách umění a v kultuře obecně. O Aktech X vědí všichni. Dokonce i ti (nemnozí) lidé, kteří je nikdy neviděli. Stala se součástí naší společné celoplanetárně sdílené kultury.

Základní podstatou Akt X, jejich skutečným jádrem, je trvalé tajemství čehosi věčně unikajícího. Tajemství konečné „pravdy“ a tajemství trvajícího vztahu mezi skvěle vypadajícími agenty FBI, jejichž vzájemná náklonnost je založena na respektu k inteligenci a morálce toho druhého. Věta Pravda je někde tam venku ve skutečnosti odráží toto nekonečné pátrání. Říká nám, že cosi tak subjektivního a dvojznačného jako „pravda“ zůstane navždy „někde tam venku“, odděleno od osobního sepětí kohokoli z nás se svou vlastní, osobní pravdou. Ta věta je o probíjení se nekonečnými patry vládních konspirací a úředního šimla s cílem dopátrat se univerzální pravdy, kterou ale není v konečné fázi možné nikdy najít. Je o pravdě, která vždy zůstane mimo dosah stoického agenta, odhodlaného ani na moment nezakolísat na cestě za svým cílem. A po jeho boku stojí partnerka, ve všem naprosto rovnocenná a soustředěná na své pátrání stejně jako on. Rozdíly v jejich úhlech pohledu jen posilují pouto, jež mezi nimi je.

A co svět, který autoři těchto příběhů stvořili? Záplava tajemných postav jednajících unisono s (možná) mimozemskou invazí, proti níž stojí jen několik agentů a chatrná skupina, do níž patří i má postava – Richard Langly – jeden z „Osamělých střelců“. Jak mi řekl jeden z producentů, „nádhera této struktury spočívá v tom, že i když proniknete do jádra celé téhle kliky, existuje nad ní s velkou pravděpodobností nějaká další, která ji řídí, a tak pořád dál a dál, což vede k nekonečné snaze rozplétat celé to gigantické spiknutí. Představte si, jak velké možnosti to dává každému z tvůrců, kteří se mohou zaměřit na kteroukoli z mnoha úrovní a podívat se na ni z libovolného úhlu, aby zkoumali všechna zákoutí a skuliny dosud neobjevených pokladů.

Vydejme se tedy na cestu směrem k budoucnosti této mytologie. V době psaní tohoto textu jsem samozřejmě podepsal závazek mlčenlivosti a nemohu proto příliš mluvit o tom, kam příběh Akt X zamíří. Mohu ale pozvednout ruce na oslavu a s pěstmi zaťatými ve vzdoru provolat slávu všem, kteří hodlají do tohoto světa přispět silou svého rozumu i talentů.

Pojďme si užít zábavu i dobrodružství. Zapomeňme na předsudky a nechme si svírat srdce vzrušením. Neváhejme už a projděme po špičkách následujícími příběhy, v nichž nalezneme znovu i poprvé právě to, co jsme na Aktech X milovali především.

Bylo to osobní pro každého z nás a současně univerzálně platné pro všechny.

My všichni chceme stále věřit. My všichni chceme stále věřit, že pravda je někde tam venku. A je i zde. Obraťte tuto stránku a přidejte se k jejímu hledání…

Dean Haglund, herec

Richard „Ringo“ Langly

DVOJNÍK

KELLEY ARMSTRONG

LES ELK STATE FOREST, PENSYLVÁNIE

12. ŘÍJNA 1993, 02:10

Aubrey zírala do tmy. Nic jiného neviděla. Jen tmu. Věděla, že tam někde jsou stromy a další stany, ale i poslední uhlíky táborového ohně už vyhasly.

Nikdy nevycházej ze stanu bez kamarádky.

Tak znělo pravidlo číslo jedna v tábořišti světlušek. A zdálo se snadné ho dodržovat. Jenže Aubrey teď byla zde – sama a venku ze stanu, protože kdyby to neudělala, počurala by si spací pytel, což by byla… Zachvěla se při pomyšlení, jak zlé by to bylo. První noc na tábořišti. Holčička, která si počurala spacák. Vůbec by nezáleželo na tom, jestli se snažila probudit vedoucí Beth – a ona to opravdu zkoušela. Nikdo by jí nevěřil. A tak vyklouzla s baterkou v ruce sama ze stanu.

Neodvažovala se ji ale rozsvítit, a tak hledala cestu po hmatu, nohama a rukama, jako kdyby hrála na slepou bábu. Prostě si jenom hraje, to je všechno. A vůbec nejde sama do temného lesa.

Měsíc za mraky jí svítil na cestu právě tak dost na to, aby uviděla stromy těsně předtím, než do nich narazila. Teď už slyšela zvuky přicházející z lesa. Vítr šustící mezi listím, větvičky praskající pod nohama a zurčení nedalekého potoka. To bylo všechno. Nic strašidelného, jako v lese u nich za domem. Vedoucí Beth tvrdila, že se zde nevyskytuje nic většího než liška a že pokud člověk lišku uvidí, má štěstí, protože tato zvířata pokaždé utečou dříve, než je kdokoli zahlédne.

Jakmile se jí zdálo, že už došla dostatečně daleko od stanů, rozsvítila Aubrey baterku. A v té chvíli uviděla něco mnohem většího než lišku. Vypadalo to jako jedna z dalších dívek. Byla v pyžamu a jen tak tam stála. Aubrey rychle světlo zhasla, než si jí ta druhá stačí všimnout. Pak se zaposlouchala. Předpokládala, že ta dívka čeká, až se její kamarádka vyčurá. Žádné hlasy se ale neozývaly, a když mraky přešly, Aubrey uviděla postavu ozářenou měsíčním světlem. Nebyla to žádná z holek, s nimiž byla v táboře. Byl to kluk.

Mohl být v jejím věku, sedm nebo osm let, a prostě tam jenom tak stál. Jako by se na něco díval, jenže se zdálo, že jeho zrak se neupírá na nic konkrétního. Na sobě měl modré pyžamo se znakem jakéhosi sportovního týmu. Měl tmavé vlasy, a ačkoliv si myslela, že je od něj příliš daleko, než aby dokázala rozeznat barvu jeho očí, měl je doširoka otevřené a v měsíčném svitu slabě zářily do modra. I jeho bledá pleť zářila a Aubrey uviděla podlitinu na lícní kosti. Měl pokřivený nos a pod ním červený flek, jako kdyby to byla zaschlá krev.

Chodí náměsíčníci s otevřenýma očima? Měla dojem, že o tom slyšela, ale odkud se tady ten kluk mohl vzít? Šly sem skoro půl druhého kilometru od silnice, než se utábořily. Vedoucí tvrdila, že v okolí nikdo není. Žádné domy. Žádné sruby. Žádní další táborníci.

Aubrey o kousek couvla a pod nohou jí praskla větvička. Chlapcova brada poskočila nahoru a jeho hlava se otočila směrem k ní. Přimhouřil oči, aby ve tmě lépe viděl. Nepohnul se. Neřekl ani slovo. Jen se díval jejím směrem.

„Kdo jsi?“ zavolala.

Prudce zamrkal. Rozsvítila baterku a namířila ji na něho. Bylo to zvláštní, ale světlo ho nedonutilo zamrkat. Hleděl přímo do něj. Stál tam jako socha. Aubrey se naježily chloupky na krku a cosi hluboko v žaludku jí radilo, aby se dala na útěk. Jenže to byla přece hloupost. Byl to jenom nějaký kluk.

„Kdo jsi?“ zeptala se znovu.

„Kdo jsi?“ zopakoval. Pak našpulil rty, naklonil hlavu na stranu a řekl: „Ne… ty jsi myslela, kdo jsem já?“ Nakrčil nos a zdálo se, že velmi usilovně přemýšlí. „Já jsem Jason Kent. Bydlím na Broskvoňové ulici 534. V Comstocku.“ Odmlčel se. Pak se, zamračeně, stočil jeho pohled vzhůru, jako kdyby po něčem pátral. Usmál se, když to našel „Jo. Ty. Jak se jmenuješ?“

„Aubrey…,“ řekla opatrně. „Ty ses ztratil?“

„Ztratil?“ Zdálo se, že uvažuje o tom slově. „Ne. Neztratil. Našel.“ Zářivě se usmál. „Ty jsi mě našla. Děkuju ti.“ Znovu se usmál. Pak se zeptal: „Co bychom měli dělat teď, Aubrey?“

Ohlédla se přes rameno směrem k tábořišti. „Já myslím –“

„Mohli bychom si zahrát nějakou hru,“ řekl. „Já znám spoustu her.“

Znovu se jí naježily chloupky na krku.

Dost už! Je jenom zmatený. Já bych byla taky zmatená, kdybych se ztratila. Zmatená a vystrašená.

„Mohli bychom si zatancovat,“ řekl.

„Zatancovat?“

Jeho oči se rozzářily. Zdálo se, jako kdyby zářil celý. Celé jeho tělo nasvícené kuželem světla z baterky. „Přesně tak. Slyšíš tu hudbu? Jak je nádherná! Můžeme…“

Světlo kolem něj pohasínalo, když se zamračil. „Já už tu hudbu neslyším.“

Svěsil hlavu a vydal podivný zvuk. Aubrey došlo, že pláče. Zvolna popošla o krok k němu. Zvedl k ní oči. Na jeho bledých pihovatých tvářích se třpytily slzy. Záře v jeho očích nabrala na síle, jako kdyby se světlo baterky odráželo od kovu. Aubrey ta záře oslňovala. Sáhla po baterce, aby ji zhasla. Posunula vypínač. Nic se nestalo. Kluk se na ni dál díval, světlo kolem něj ji oslňovalo, a když sklonila pohled ke své baterce, zjistila, že je zhasnutá.

„Hudba je pryč, Aubrey,“ řekl a z očí mu kanuly slzy. „Teď už navždy.“

V té chvíli se otočila a s jekotem se rozběhla k tábořišti.

„Jsi si jistá, že tohle je zkratka?“ zeptala se Scullyová s pohledem upřeným z okna na nekonečný les svištící kolem nich.

Mulder prudce otočil volantem a těsně se vyhnul veverce se sebevražednými sklony. „Ehm, vlastně ne tak úplně zkratka.“

„Ty jsi říkal –“

„Říkal jsem, že znám jinou cestu. Takovou, na které se vyhneme hustému provozu.“ Mávl k prázdné silnici se dvěma jízdními pruhy. „A kdy jsme naposledy potkali nějaké auto?“

„V Pensylvánii,“ odpověděla.

„A dostaneme se do New Yorku včas? To sympozium začíná zítra v osm.“

„Ve čtvrtek.“

„Cože?“

„Sympozium je ve čtvrtek. Nejdřív máme…“ Vytáhl zpod sedadla složku a zamával s ní. „… Akta X. Případ, který se náhodou odehrál v místě, které máme po cestě.“ Zadíval se na les. „Relativně.“

Otevřela složku. „A to jsi nemohl prostě říct? Než jsme vyjeli?“

„Spontánnost, Scullyová! Tvůj život volá po spontánnosti. A já mu ji právě poskytuju. Spolu s jedním příhodně lokalizovaným případem z Akt X, o němž jsem si jistý, že ti bude připadat fascinující.“

„Ne,“ odtušila a prudce složku zavřela. „K čertu! Ne!“

„No tak dobře. Comstock je trochu zajížďka, ale –“

„Já chápu, že chceš vědět, co se stalo s tvojí sestrou. A chápu, že si myslíš, že to víš, a že chceš důkaz. Ale my se nemůžeme honit za každým jen trochu neobvyklým případem, kdy se znovu objeví nějaké ztracené dítě.“

„Mírně neobvyklý případ? Jasona Kenta našli víc než tři sta kilometrů od domova, jak se potuluje po lese. Dvě hodiny poté, co mu dal jeho tatínek pusu na dobrou noc. Pokud si odmyslíš možnost, že si stopl kolem letící stíhačku, neexistuje způsob, jak se mohl dostat tak daleko.“

„Pak někdo udělal chybu v časovém sledu událostí.“

„Našla ho jedna sedmiletá holčička. A říkala, že se choval divně.“

„To by asi měl, nemyslíš? Pokud ho někdo unesl z postele a nechal v lese?“

„Tvrdila, že zářil jasným světlem.“

„Je jí sedm, Muldere. A neviděla taky, že ho tam shodil Santa ze svých saní?“

„Ne,“ odtušil zklamaným tónem. „Té noci nikdo nehlásil nic o neobvyklých světlech na obloze. Když malého Jasona našli, zjistilo se u něj několik anomálií týkajících se jeho zdravotního stavu, které by ti mohly připadat zajímavé.“

„Jako třeba…“

„Ztráta paměti. Zatímco si dokáže vzpomenout na základní fakta a dovednosti, jako jsou třeba písmena abecedy nebo postup při zavazování tkaniček u bot, vybavuje si jen velice málo věcí spojených se životem před únosem. Jen matně se mu vybavují rodiče a vůbec si nepamatuje prarodiče, kamarády nebo učitele.“

„Retrográdní amnézie. Nejčastěji k ní dochází u těžkých traumat, jako je třeba situace, kdy člověka unesou rovnou z postele. Lidé.“

„A také má mateřské znaménko na tváři, které tam předtím nebylo. Jeho nos vypadá, jako by ho měl zlomený a dlouho zahojený, jenže v lékařských záznamech není o žádném takovém zranění jediná zmínka. Má taky zlomenou – a zahojenou – ruku, několik žeber a cosi, co vypadá jako velké mateřské znaménko pod vlasy. Byť u toho posledního lze argumentovat, že vzhledem k jeho umístění se tam mohlo objevit už předtím, aniž by si ho někdo všiml.“ Podíval se na ni. „Což dodávám dříve, než bys to udělala ty. Pokud jde o zbytek…“

Nic neříkala.

„Nedokážeš nabídnout žádné racionální vysvětlení, Scullyová? Tak to mě podrž!“

„Ne, já jenom přemýšlím. Nevím, co by mohlo způsobit náhlé objevení se dávno zahojených zranění –“

„Únos mimozemšťany spojený s narušením časového kontinua.“

„– ale budu muset toho chlapce prohlédnout, než dojdu k jakémukoli závěru.“

„Nic menšího bych ani neočekával. Nicméně si všímám, že tvá formulace naznačuje úmysl se na toho chlapce podívat.“

Nic neříkala.

Zasmál se. „Přiznej to. Vyvolal jsem tvůj zájem.“

„Ne.“ Mávla rukou na ukazatel před nimi. „Ale vzhledem k tomu, že do Comstocku to máme osm kilometrů, nemá smysl to teď obracet. Takže ti vyhovím. Protentokrát.“

„O víc nežádám.“

„Agent Mulder, FBI.“ Mulder mávl odznakem na mile vyhlížející brunetu, která jim u Kentových otevřela. „Toto je moje partnerka, agentka Scullyová. Vy jste Janice Kentová?“

Přikývla. „Týká se to Jasona?“

„Ano. Rádi bychom položili pár otázek –“

„Samozřejmě,“ přerušila ho a úzkostlivě se ohlédla přes rameno. „Co kdybychom šli ven na verandu?“

„Kdo je to?“ zavolal mužský hlas.

Paní Kentová nic neřekla a stála jako přimrazená. Očividně se nedokázala odhodlat k rozhodnutí, zda bude lépe odpovědět, nebo předstírat, že neslyšela. Ozvaly se kroky, a tak svěsila ramena. Objevil se muž. Mohlo mu už táhnout na čtyřicítku, s narůstající pleší, v zavalité tváři bylo znát napětí, oči měl zarudlé. Když se přiblížil, zachytila Scullyová lehký závan alkoholu, ale nevšimla si žádných příznaků opilosti. Podle vzhledu jeho oblečení usoudila, že v něm spal a je nasáklé alkoholickým potem z předchozího večera.

Mulder se znovu představil. Scullyová pozorovala tvář paní Kentové. Všimla si napětí, které v ní bylo a jak žena sbírala síly v předtuše problémů. Pak se ale stáhla do sebe, jako by měla větší strach z toho, že budou s manželem působit trapně.

„Právě jsme se chystali popovídat si s vaší manželkou,“ promluvila Scullyová. „Můžeme to udělat zde a pak si promluvíme s vámi. Omlouvám se, že vás obtěžujeme v pro vás tak obtížných chvílích.“

„O žádné obtěžování nejde,“ odtušil Kent. „Jsem rád, že ten zmatek bere někdo vážně.“

„Mohu vás ujistit, že my to bereme velice vážně,“ řekla Scullyová a vysloužila si, že Mulder povytáhl obočí. „Teď si promluvíme o zmizení vašeho syna nejdříve s vaší manželkou.“

„On není můj syn.“

Paní Kentová sebou trhla. „Johne, prosím.“

„Dobře,“ pronesla Scullyová pomalu s letmým pohledem do složky. „V tom případě jsme byli mylně informováni. Tedy váš nevlastní syn, předpokládám?“

„Můj syn zmizel. Ta věc, která se vrátila, není on.“

„Johne, prosím,“ zašeptala paní Kentová.

„Já nevím, co se stalo tu noc. Vím ale, že to nebylo normální. A normální není ani ta věc, která se vrátila a vypadá jako můj syn.“

„Johne!“

„Paní Kentová?“ ozval se Mulder. „Možná budu vlezlý, ale máme za sebou dlouhou jízdu a v městě jsme nenarazili na žádnou restauraci. Mohl bych tady u vás dostat kávu?“ Usmál se. „Zívání během výslechu nepůsobí příliš profesionálně.“

Když zaváhala, Scullyová dodala: „To, k čemu došlo minulý týden, bylo extrémně traumatizující. Nejen pro Jasona, ale také pro vás dva. A neobvyklé okolnosti to ještě ztěžují. Agent Mulder a já jsme zvyklí zabývat se podobnými případy a plně chápeme, jakému tlaku musí čelit všichni zúčastnění.“

Paní Kentová přikývla a zavřela s úlevou oči. „Jistě, děkuju vám. Je to tak. To… Připravím tu kávu. Můžete se posadit venku, pokud chcete.“

Přešli na verandu a žena zmizela v domě. Jakmile se posadili, Kent promluvil: „Já vím, že to působí bláznivě, ale ta věc není můj syn.“

„Můžete nám popsat, co se dělo minulý pátek v noci?“

Kent se rozpovídal. Jeho manželka – zdravotní sestra – měla noční službu. Jason si šel lehnout v osm. Ve dvacet třicet za ním Kent přišel a dal mu pusu na dobrou noc. O čtyři hodiny později ho probudil telefonát, z něhož se dověděl, že jeho syna našli v lese Elk State Forest. Myslel si, že to je omyl. Pak ale zjistil, že synova postel je prázdná.

„Říkáte, že jste mu dal pusu na dobrou noc ve dvacet třicet?“ zeptala se Scullyová. „Je možné, že byste se v tom časovém údaji mýlil?“

„Ne, díval jsem se v televizi na Arsenia Halla a pak jsem si šel lehnout. Cestou do postele jsem se zastavil u syna v pokoji. Není možné, aby se za pár hodin dostal do toho lesa. Ta věc není můj syn.“

„Pokud to chápu, projevuje se u Jasona ztráta paměti,“ řekla Scullyová. „To ovlivňuje jeho osobnost a také jeho chování k vám.“

„Tady nejde o žádnou zatracenou ztrátu paměti. Tady jde o něho! Rodič pozná své dítě a ta věc není on!“ Letmo pohlédl k domu a ztišil hlas. „Sleduje mě to.“

Mulder se zamračil.

„Ta… věc. Pořád mě sleduje. Janice tvrdí, že mě Jason zkoumá, že se snaží na mě lépe rozpomenout. Ale ono mě to nezkoumá. Špehuje mě to. Usnu na gauči nebo v posteli, a když se pak probudím, je to tam a civí na mě.“ Založil si ruce na hrudi a jako by na židli o něco klesl. „A tak už ani nespím. Neodvažuju se, protože jednou, až bych se probudil, bych uviděl nůž…“

Jeho hlas se vytratil a muž se na ně zadíval. „Vy si myslíte, že jsem blázen.“

„Ne,“ odpověděla Scullyová. „Já si myslím –“

„Já si jako blázen připadám, víte? Jako bych ztrácel rozum. Nebo jako bych ho už ztratil. Nemůžu se tak úplně rozhodnout, co z toho platí.“ Chraplavě se zasmál. „Můj syn zmizí, a já si ani nevšimnu, že je pryč. Pak se objeví kdesi neuvěřitelně daleko a má na sobě stopy, které není možné nijak vysvětlit a které by měly dokazovat, že to není on. Ale všichni se přesto chovají, jako kdyby bylo všechno v pořádku. Jako kdybychom měli děkovat Bohu, že učinil zázrak. Jenže za tím nestojí Bůh. Pokud je tohle můj syn, pak je posedlý –“

„Johne!“ ozvala se paní Kentová, které takřka vypadl z rukou podnos s kávou, když vyšla ze dveří.

Kent jen cosi zamumlal a odešel dovnitř. Když se k nim paní Kentová obrátila, třpytily se jí v očích slzy. „Je mi to opravdu moc líto. Nevím, co ho to popadlo.“

„Podle mě se jedná o důsledek traumatické situace,“ odpověděla Scullyová a vzala si z podnosu kávu. „V souvislosti s amnézií bude Jasonovo chování působit nevypočitatelně a netypicky. Váš manžel to zvládá, jak jen může. Pokud by to pokračovalo, možná by pomohla návštěva u psychologa.“

„Všimla jste si chování, o kterém se zmínil váš manžel?“ zeptal se Mulder. „Že ho Jason sleduje a pozoruje, když spí?“

„Že ho pozoruje, když spí? Tohle vám John říkal? Ne. Jason se nás drží víc než obvykle a občas se zdá, jako kdyby si nás pozorně prohlížel. Doktor ale říkal, že to je normální.“

„Protože si na vás snaží vzpomenout a vytvořit si nové vzpomínky,“ dodala Scullyová.

Paní Kentová přikývla.

„Bylo by možné, abychom si s vaším synem promluvili?“ zeptal se Mulder. „Chtěli bychom mu položit pár otázek.“

„Samozřejmě. Teď zrovna je u Heidi.“

„Heidi…“

„Bannisterové.“ Tvář paní Kentové se uvolnila a usmála se. „To je naše místní historička a vynikající zahradnice. Posledních pár dní je pro nás skutečným požehnáním. Pomáhá Jasonovi, aby to zvládl. Je úplně jasné, že nikdo nedovede pochopit tak jako ona, čím si náš syn prošel.“

„Jak to?“

Paní Kentová se zamračila, jako kdyby předpokládala, že znají odpověď. „Protože jako malé holce se jí stalo to samé.“

Paní Kentová s nimi došla k domu Heidi Bannisterové vzdálenému tři bloky. Když nikdo neotevíral, zavedla je paní Kentová dozadu za dům. Tam našli dvůr proměněný na nádhernou zahradu.

„Tohle je máta peprná,“ vysvětloval ženský hlas. „Všímáš si té vůně? Používá se na uklidnění podrážděného žaludku. A tady to je šanta kočičí, která vypadá podobně, ale lépe se po ní cítit nebudeš.“

„Pokud bych nebyl kočka,“ pípnul chlapec.

Odpověděl mu ženin zvonivý smích. „To je pravda.“

„Šantě se říká i kočičí máta. Je to příbuzná máty peprné. Proto taky podobně vypadá.“

„Výborně! Vidíš, vzpomínáš si. Všechno je to otázka paměti, Jasone. Chce to vzít staré věci a nové a všechny je roztřídit.“

Prošli kolem skleníku a uviděli blondýnu, které bylo okolo čtyřicítky, jak dřepí vedle malého chlapce a ukazuje mu rostliny na zahradě. Když je chlapec spatřil, přelétl mu po tváři výraz úzkosti spojené s nervozitou, jako kdyby se je snažil rychle někam zařadit. Vypadal, že se bojí, že to jsou další lidé, které by měl znát, ale na které si nemůže vzpomenout. Pak uviděl paní Kentovou a jeho tvář se rozzářila úsměvem.

„Ahoj, mami,“ řekl. „Heidi mi ukazuje zahradu.“

„To vidím. A je to paní Bannisterová.“

Heidi se usmála. „Cítím se pak stará. A už tak si připadám stará až dost.“

„To my všichni,“ odtušila paní Kentová se smíchem. „No tak dobře. Pokud ti paní Bannisterová dovolila, abys ji oslovoval křestním jménem, tak můžeš. Právě teď ale máme hosty. Tohle jsou agent Mulder a agentka Scullyová. Jsou od FBI.“

Zase týž pohled. Obavy a nervozita. Mulder si dřepl před dítě. „S místními policisty už jsi mluvil, když ses vrátil domů, že?“

Jason přikývl.

„To byla policie z Comstocku,“ pokračoval Mulder. „Když tě našli, byla to pensylvánská policie. Ta se stará o tento stát. FBI má na starost celou zemi.“

Chlapcovy rty se roztáhly do nejistého úsměvu. „To je hodně policií.“

„Je. A všechny se snaží zjistit, co se ti přihodilo. A proto mají spoustu otázek. Rozumíš tomu?“

Jason přikývl.

„Co kdybychom šli dovnitř,“ ozvala se Heidi. „Stejně už je skoro čas udělat si přestávku na limonádu.“

Výslech Jasona nepřidal do spisu nic nového. Chlapec se snažil, jak mohl, ale z jeho bezmocného výrazu bylo zřejmé, že před nimi nic netají. Státní a místní policii už řekl vše, co byl schopen, a jeho vzpomínky na celou událost se podle všeho nijak nerozšířily.

Co se týče jeho paměti, dokázal si chlapec s malou pomocí vybavit osoby hrající v jeho životě významné role. Neměl s nimi ale spojené žádné vzpomínky, které by se vztahovaly k jakýmkoli událostem. Věděl, že Heidi ho učila hrát na klavír, a stále na něj uměl hrát, ale nebyl schopen říct nic o obsahu kterékoli z oněch lekcí: kde se odehrávaly nebo kolik mu v té době bylo let. Podobně si nevzpomínal na nic z noci, během níž došlo k únosu, ani na události předcházející jeho nalezení v lese. Dokonce i jeho vzpomínky na to, jak byl objeven, působily mlhavě. Les? A nějaká holčička? Pamatoval si, že říkal něco o tancování. A smál se, když o tom mluvil.

„To je divné, co? Proč bych se s ní bavil o tancování? Není divu, že utekla.“

Matka Jasona ubezpečovala, že byl zmatený a že, jak říkal lékař, pravděpodobně utrpěl úder do hlavy. Jako typický sedmiletý kluk Jason nevypadal, že by si kvůli tomu dělal starosti. Celá ta věc s tancováním se mu zdála divná, ale nic víc.

Scullyová si prohlédla mateřská znaménka, která vypadala přesně jako mateřská znaménka. Rovněž se zdálo, že nos se mu kdysi zlomil a zase uzdravil. Poté Jason i s matkou odešli a Mulder obrátil svou pozornost k Heidi.

„Slyšel jsem, že jako malé holčičce se vám stalo totéž,“ řekl. „Zdá se, že šerif to v hlášení vynechal.“

Zasmála se. „Jsme na malém městě, tak to není nic překvapujícího. Tehdy se o tom všude mluvilo a v Comstocku se toho moc neděje. Není třeba se o tom zmiňovat, když si na to všichni dodnes pamatují.“

„Mohla byste nám o tom povědět?“

„Samozřejmě.“

Ve dvanácti letech Heidi Bannisterová – tehdy Heidi Channingová – zmizela přímo ze své postele. V jejím případě si nicméně rodiče všimli, že je pryč… neboť se do rána nenašla. Po tři dny pátralo po Heidi celé městečko. Pak se objevila v lese vzdáleném zhruba padesát kilometrů. Bloudila tam a byla zmatená. Podobně jako Jason si dokázala jen sotva vzpomenout na vlastní jméno a přišla o většinu vzpomínek na dětství.

„Nikdy se nevrátily,“ řekla. „To jsem Janice neřekla, protože doufám, že s Jasonem to bude jiné. Ale snažím se ho připravit i na to. Pomáhám mu soustředit se na vytváření nových vzpomínek a říkám lidem v jeho okolí, aby s ním mluvili o jeho minulosti a všechno mu o ní vyprávěli.“

Podobně jako Jason se také ona vrátila s neobvyklými stopami na těle.

„Smím se zeptat, o co se jednalo?“ řekla Scullyová.

„Většinou mateřská znaménka. Na trupu a tady.“

Vytáhla z krabičky papírový kapesník a zaklonila hlavu. Když na Heidin krk dopadlo světlo, rozeznala tam Scullyová tmavé skvrny. Heidi po nich přejela kapesníkem a setřela z nich slabou vrstvu líčidla, aby byly lépe vidět.

„Obvykle je maskuju,“ řekla a pousmála se. „Součást ranní rutiny. Jako když si čistíte zuby. Jinak se chudáku manželovi všichni smějí, když jdeme ven.“

Scullyová chápala proč. Z větší dálky vypadala nafialovělá mateřská znaménka jako modřiny, podobné těm, jaké zůstávají po škrcení.

„Jsem si jistá, že šerif Lyons má fotografie těch, co mám na břiše,“ dodala Heidi. „Beze všeho si mě můžete prohlídnout, ale přece jen bych dala přednost troše soukromí.“

„Chápeme. Stanovil někdy lékař původ těch znamének?“

Heidi zavrtěla hlavou. „Rodiče mě vzali k dermatologovi, který prohlásil, že mu připadají jako normální mateřská znaménka. Je to záhada. Pokud najdete odpověď, ráda bych se ji dověděla.“

„A jinak máte nějakou představu o tom, co se vám tehdy stalo?“

„Obávám se, že o nic větší než Jason.“

Mulder se k ní naklonil. „A objevily se tehdy nějaké teorie na to téma?“

„Jedině o únosu mimozemšťany.“ Všimla si pohledu Scullyové a zasmála se. „Omlouvám se. Předpokládám, že o tom bych neměla ani začínat, že? Musíte ale chápat, že se to stalo v šedesátých letech. A lidé se tehdy rychleji chytali praštěných teorií.“ Vesele se ušklíbla. „Zvláště tady, kde se na zahrádkách nepěstovaly jenom bylinky do polévky. Všichni si mysleli, že to byli ufouni.“ Po chvíli dodala o něco vážněji: „Řekla bych, že hlavně proto, že to bylo lepší než ta druhá možnost.“

„Což bylo?“ zeptal se Mulder.

Povytáhla obočí. „Dvanáctiletá holka, která zmizí z postele?“

„Pohlavní zneužití,“ řekla Scullyová. „Mysleli si, že vás někdo unesl, aby vás zneužil.“

Heidi přikývla. „To byla převládající teorie, když jsem zmizela. Měli i jednoho podezřelého. Místního pošuka, který věnoval příliš velkou pozornost malým holčičkám. Rodiče tvrdí, že lidé se tehdy chystali, že ho zlynčují. Pak jsem se ale objevila v lese a nenašli na mně žádné stopy násilí. A lidi se rozhodli, že mě unesl o něco méně hrůzostrašný netvor. Malí zelení mužíčci z vesmíru.“

„Připadala ti stará?“ zeptal se Mulder, když šli se Scullyovou k autu.

„Kdo?“ Scullyová se na něj podívala, zaskočena takovou otázkou.

„Tak dobře. Kolik si myslíš, že je Heidi Bannisterové let?“

„No, pokud se ztratila ve dvanácti a stalo se to před pětadvaceti lety, mělo by jí být asi třicet sedm. Možná že žertovala o tom, že se cítí stará, ale já bych řekla, že vypadá přiměřeně svému věku.“

„Hm.“

Scullyová se zastavila a podívala se na něj přes střechu auta. „Kam tím míříš?“

„Cosi v jejích očích. Zdají se… starší.“

„Dovol mi, abych hádala. Jedná se o známku, že došlo k únosu mimozemšťany a narušení časového kontinua?“

„Ne, jenom o… pozorování.“

Nasedl do auta, než stačila odpovědět. Zavrtěla hlavou a nastoupila taky.

Šerif městečka – muž jménem Lyons, který už měl věk na odchod do penze – se nesnažil omlouvat, že v oficiální zprávě vynechal informace o Heidině zážitku.

„Kdyby se tím někdo zabýval, pověděl bych jim o tom,“ prohlásil. „Vy se tím zabýváte, tak vám o tom říkám.“

„A nezvýšilo by šanci, že se tím někdo bude zabývat, pokud byste se o tom ve své zprávě zmínil?“ zeptala se Scullyová.

„Jo,“ odtušil.

„Což jste nechtěl.“

Pokrčil rameny. „Nijak zvlášť o to nestojím. A nijak zvlášť nejsem proti. Je to místní záležitost a já netoužím, aby mi federálové šmejdili po městě a vyptávali se. Vy jste teď tady, a pokud budete nějaké otázky mít, tak na ně odpovím.“

„A vy nějaké otázky máte?“ zeptal se Mulder.

„Ne.“

„Paní Bannisterová má podle všeho dojem, že převažující teorií byl únos mimozemšťany.“

„Jo.“ V šerifově tváři nebyl ani náznak úleku.

„Nějaké důkazy, které by pro to svědčily?“ zeptal se Mulder.

„Kromě toho, že dvě děti nevysvětlitelně zmizely pětadvacet let po sobě? Za podobných okolností? A že se stejně nevysvětlitelně zase znovu objevily? S nevysvětlitelnou ztrátou paměti a stopami na těle? Pokud máte lepší nápad, rád si ho poslechnu. Já nejsem mimozemšťany posedlý. Ale taky tu možnost nezavrhuju.“

„Líbí se mi, jak uvažujete, šerife,“ řekl Mulder.

Lyons jen pokrčil rameny. Zdálo se, že se ani necítí polichocen, ani nemá strach z toho, že mohlo jít o posměch. „Takže myslím, že se budete chtít podívat na záznamy k Heidině případu?“

„Prosím.“

Záznamy nepřidaly mnoho nového k tomu, co jim Heidi už sama řekla. Pro Scullyovou byly nejzajímavější částí fotografie stop nalezených na dívčině těle. Mateřská znaménka na krku a rýhy na trupu. Vypadaly skoro jako pajizévky, ale táhly se různými směry.

Scullyová vzala fotografii do natažené ruky a pozorně si ji prohlížela.

„Vypadá to, že byla napadena,“ prohlásil Mulder.

„Ano, zdá se,“ uvažovala Scullyová. „Škrcena a pobodána na břichu. Jenže ve zprávách lékaře i dermatologa se uvádí, že jde jen o pigmentové útvary. A na Jasonovi máme podobné stopy plus dávno zahojené kosti po zlomeninách, které nikdy neutrpěl.“

„Duchové,“ zamumlal Mulder.

„Cože?“

Zavrtěl hlavou a podal jí štos stránek z Heidina spisu. „Vzpomínáš si, jak Heidi říkala, že v případě jejího zmizení byl jeden podezřelý? Maurice Clark. Tak se podle ní jmenoval. ‚Místní pošuk, který věnoval příliš velkou pozornost malým holčičkám.‘ Přesně to taky byl. Místní chlápek, o kterém všichni věděli, že je úchyl, ale měl ve městě rodinu a nikdy nic neudělal, takže si na něho jenom dávali pozor. Bylo na něj spousta udání, jak sleduje malé holky a jak s nimi navazuje kontakty. Jedno z nich podali i Heidini rodiče.“

„A nikdo se tím nezabýval?“

Mulder pokrčil rameny. „Bylo to v šedesátých letech. Pokud nic neprovedl, brali ho jako neškodného úchyla.“

„Dokud nezmizela Heidi.“

„A pak nadešla chvíle, kdy ho chtěl dav zlynčovat. Tohle Heidi nezveličovala. Policie ho musela vzít do ochranné vazby, dokud Heidi nenašli.“

„A pak už si Clark mohl zase spokojeně žít?“

„Dalo by se tak říct. Jsem si jistý, že mu dávají dost prášků, aby se cítil skutečně šťastný.“ Ukázal na text ve spisu. „Maurice Clark strávil posledních dvacet pět let v psychiatrickém ústavu, kam ho odvlekli, zatímco on kolem sebe kopal, ječel a vykřikoval, že za to může Heidi Bannisterová. Že to byla ona, kdo ho dohnal k šílenství.“

Maurice Clark byl v psychiatrickém ústavu. Poté co prohlásil, že ho Heidi dohnala k šílenství. Heidi, která utrpěla trauma takřka identické s tím, co potkalo Jasona Kenta. Jasona, jehož otec nyní tvrdil, že má pocit, jako by se měl zbláznit.

Table of Contents

copyright

titul

PŘEDMLUVA

Dean Haglund

DVOJNÍK

Kelley Armstrong