Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Vilém Křížek, 2017

Cover © Jan Klimeš, 2017

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2017

ISBN 978-80-7588-021-5 (epub)

ISBN 978-80-7588-022-2 (mobi)

PROLOG

Chlapec v přepychovém pokoji

Uprostřed honosně zařízeného pokoje ozářeného tlumeným světlem seděl mladík, bezmála ještě chlapec. V útlých bílých prstech svíral sklenku z broušeného skla a co chvíli usrkl z temně rubínového moku, jako by se tím snažil zakrýt nebo zahnat neklid. Těkal očima po místnosti, kterou důvěrně znal, jen aby se nemusel pohledem střetnout se svým hostem.

Lenošku s mosaznými ornamenty, na níž spočíval, dělil od zdobného křesílka naproti jen jednoduchý nízký stolek z leštěného černého mramoru. Mladík byl rád, že tam je. Cosi na návštěvníkovi v něm probouzelo hluboké znepokojení.

O nic nejde, pomyslel si. Nemám důvod se obávat.

Nepomohlo to.

Gramofon v rohu na ebenovém stolku přehrával Schubertovu čtvrtou symfonii. Mladík se však výjimečně na hudbu nedokázal soustředit – vnímal jen slova svého hosta, nepříjemně drsný hlas, ale pečlivě modulovanou, kultivovanou řeč.

Nemám důvod nesouhlasit. Odmítnout by bylo bláhové.

Ve sklence už žádné portské nezbylo. Mohl by se natáhnout a dolít si, ale jako by ho cosi drželo na místě. Působil v té chvíli jako moment zvěčněný sochařem, skulptura nerozhodného mladého muže krásy typu Michelangelova Davida, s nádhernými kadeřemi, tělem štíhlého atleta a půvabnou tváří, ale zcela rozdílného charakteru – váhavého, dokonce bojácného. Jindy by snad mohl budit docela odlišný dojem, nyní byl ale vážný a nejistý.

„Souhlasím,“ řekl. Vlastní hlas mu náhle zněl cize.

Jeho host přikývl, aniž z něj spustil oči.

Mladý muž napůl čekal, že řekne něco jako víte, co se může stát, pokud mne jen jediným slovem prozradíte nebo za splnění svého úkolu budete štědře odměněn, ale on namísto toho jen mlčky vstal, z věšáku vedle dveří sebral klobouk a plášť, pokynul mu a opustil místnost. Jeho mlčení bylo významnější než jakékoli ujiťování. Spoléhám na to, že naši úmluvu dodržíte, a není vám již třeba nic dalšího vysvětlovat, říkalo snad. Veškerá slova navíc by byla zbytečná.

A mladík to velmi dobře věděl. Nevzepře se. Koneckonců, jemu uposlechnutí jedině prospěje.

Tak proč má pocit, jako by mu někdo vrazil do srdce ledový nůž?

Pokojem znělo jen tiché pravidelné praskání, ale mladému muži zabranému do úvah chvíli trvalo, než si uvědomil, že hudba dohrála a deska se otáčí naprázdno.

01

Muž s citlivým nosem

„Stůjte. Dál nechoďte.“

Adela Marie Richterová se zaraženě zastavila v půli kroku. Začínala pomalu litovat, že přišla za mužem, který ji sice přijal a nechal služebnou, aby ji k němu uvedla, ale teď k ní stál nezdvořile zády a namísto pozdravu jí nařídil zůstat na místě.

Od chvíle, kdy se objevila u branky, šlo všechno špatně. Po zazvonění čekala venku v zimě několik minut, než jí služebná otevřela. Téměř se zdálo, že malá baculatá žena oblečená v tmavých šatech s bílým límečkem a hedvábnou zástěrou je němá – pozvala ji dovnitř jen gestem, kývla na ni, kudy má jít… Takové chování by se nikde jinde nestrpělo. Teprve než ji zanechala v salonku pro hosty, prohlásila ta podivná žena: „Chvilku tu počkejte. Jestli chcete, uvařím čaj, ale osobně bych to nedoporučila, pán tu teď má jen takový hrozně nechutný.“

Načež ani nepočkala na odpověď a zmizela ve vedlejším pokoji.

Paní Richterová si nepotrpěla na přílišné zdvořilosti, ale tohle jí bezmála vyrazilo dech. Jak si ta žena dovoluje s ní tak mluvit? Neslyšela snad o dobrém vychování?

Salonek byl zařízený stroze a působil trochu zašle, nicméně čistě. Alespoň o něco se tu dotyčná snad starala. V Adele vzrůstala netrpělivost.

Hodiny, staré mahagonové kukačky, hlasitě odtikávaly. Deset minut. Patnáct.

Už nebyla jen netrpělivá, ale velice rozhořčená.

Právě začínala být rozhodnutá, že odejde a pustí celý ten nesmyslný nápad z hlavy, když se služebná objevila znovu a řekla: „Pán je vedle, můžete dál.“

Opět se vytratila jako pára nad hrncem.

Adela váhavě vstoupila a spatřila vysokého, zpříma stojícího muže otočeného ke knihovně na opačné straně pokoje zařízeného jako pracovna.

Značně znejistěla – nevěděla, zda má promluvit jako první, představit se, přejít k němu… Na podobné situace ji rodiče a vychovatelky nepřipravovali. Pořád k ní stál zády a nic neříkal, ačkoli ji musel slyšet vejít.

„Dobrý den, pane Sattlere,“ pravila nakonec a popošla k němu. „Jsem –“

„Stůjte. Dál nechoďte.“

To už si opravdu přála, aby byla bývala místo čekání v salonku skutečně odešla.

„– jsem Adela Richterová,“ dokončila pevně. „Pokud vám to vaše služebná neráčila sdělit. Nezdála se mi příliš… schopná.“

„Máte na sobě parfém. Nabyl jsem dojmu, že všichni mí návštěvníci předem vědí, že nemají mít žádný parfém. Patrně jsem se zmýlil.“

„S touto skutečností jsem nebyla obeznámena.“ Musela se ovládat, aby neodsekla a vyslovila to klidně, až omluvně. Cítila, jak se začíná potit. To nebylo dobré, to vůbec nebylo dobré, neměla sem vůbec chodit, všichni jí to říkali…

„Pak o mně nic nevíte a nemáte tu tedy co dělat.“

To byla zatím největší rána ze všech.

A dosud se k ní ani neotočil čelem.

Adela Richterová byla žena, která dovedla strpět nepříjemná překvapení a ponížení jen do určitého okamžiku. Hranice byla právě teď překročena a ona zapomněla na veškeré vlastní dobré vychování: „Při vší úctě, pane Sattlere, přišla jsem za vámi jako potenciální klient, dobře platící klient, a zatím se setkávám jen s nevychovaností a drzostí! Vaší služebné bych to možná ještě odpustila, ale vám?! Provází vás pověst gentlemana. Hovoříte s dámou, a opět, možnou klientkou. Přesto se k ní chováte nepředstavitelně neurvale, a dokonce jí řeknete, že zde nemá co dělat. Už jsem viděla a slyšela dost. Mileráda všem sdělím, jakého uvítání se mi dostalo. Ale dovedu si představit, že je vám to jedno. Možná vám však nebude jedno, až zjistíte, o jaký případ jste přišel. A pak si budete přát, abyste se byl býval zachoval jinak.“

Chystala se otočit na podpatku a odejít, když promluvil. Byla to nečekaná zvědavost v jeho hlase, která ji přiměla zůstat.

„Je z vás cítit rozčilení. Ale ještě něco. Něco, co tu bylo už předtím. Nejistota. Ne, to také není ono. Něco… strach. Skoro jste ho překryla parfémem.“ Zněl téměř dětsky nadšeně.

Obrátil se k ní. Usmíval se.

Čekala, že se omluví. To se ale přepočítala.

„Konečně něco zajímavého. Posaďte se tu a Jana vám udělá čaj, je výtečný. Ach – a ještě jsem se nepředstavil, že? Inu, vy víte, kdo jsem, ale opakování známých informací není nikdy na škodu, lidé mají ostudnou paměť. Eliáš Sattler, současným povoláním soukromý vyšetřovatel. A mimochodem, kdo o mně rozhlašuje, že jsem velký gentleman? Vážně by mne zajímalo, jak se tato informace mohla dostat až k vám.“

Tehdy se Adela Richterová seznámila s jedním z nejvýstřednějších mužů nejen Prahy, ale možná celých v Říšské radě zastoupených království a zemí, jakož i zemí svaté Štěpánské koruny uherské.

Služebná měla pravdu, čaj byl odporný. Adela ho ale ze zdvořilosti usrkávala.

Sattler seděl naproti ní v křesle za obrovským pracovním stolem z ebenového dřeva a mlčel. Nezdálo se ani, že by si ji prohlížel a snažil se odhadnout, z jakých důvodů za ním přišla.

Seděl tam a díval se z okna.

Adela si pomalu zvykala na to, že šílené vystupování tu bude spíše pravidlem než výjimkou, proto se tentokrát přizpůsobila a také jen mlčky seděla. Ona ale věnovala čas pozorování Eliáše Sattlera a výbavy pokoje.

Zařízení na ni dělalo stejný dojem jako jeho majitel: neurčitý věk, nepředvídatelné kombinace vlastností, celková podivnost. Celou jednu stěnu zabírala knihovna, v níž byly svazky zřejmě pečlivě seřazeny, ale nebylo v ní dost prostoru na všechny. Další sloupečky knih stály napůl skryté za starožitným divanem a vedle Sattlerova stolu, na němž se nacházel telefonní aparát. Zbývající stěny byly vymalovány světle béžově – nudně, neurážlivě. Nevisely tu žádné obrazy, jen fotografický portrét a vedle něj zarámovaná titulní strana deníku Prager Tagblatt. Adela z místa, kde seděla, nepřečetla, co se tam píše, titulky vysázené švabachem byly zdálky zcela nečitelné. Zato fotografii zcela jistě zachycovala Sattlerovu tvář, napůl z profilu, o něco mladší než nyní a se stejným poněkud arogantním výrazem. Adela si byla skoro jistá, že portrét pochází z prestižního Langhansova ateliéru. Sama ten salon navštívila s manželem několik dní po svatbě pro pořízení reprezentativních společných snímků.

V místnosti se nenacházely žádné rostliny, koberce ani závěsy a záclony. Obzvláště jejich absence připadala Adele Richterové velmi nezvyklá. Mělo to snad něco společného s jeho citlivým nosem, nebo byly důvodem ještě jiné zvláštnosti, které by chybějící záclony vysvětlovaly?

Sám Sattler byl muž s hladce oholenou tváří a nazrzlými vlasy pečlivě rozdělenými po straně pěšinkou, kterému mohlo být klidně dvacet nebo třeba čtyřicet, s očima, které vypadaly chvílemi staré a chvílemi velmi dětské – to když ho něco zaujalo. Jemné ruce a upravené nehty prozrazovaly, že nevykonává žádnou manuální práci. Slonovinově zbarvená košile, černá brokátová vesta a bílá vázanka ukazovaly na dobrý vkus, ten dojem však poněkud kazily výstřední manžetové knoflíčky a poškrábané, zašlé kapesní hodinky na zčernalém řetízku. Adela se přistihla, jak uvažuje, co je tento podivný muž zač. Bianca jí o něm mnoho neřekla – jen to, že pokud jí někdo může pomoci, je to právě Eliáš Sattler.

Jeho pohled se náhle odtrhl od obnaženého okna a spočinul na Adele. A Sattler se usmál. Měl zvláštní, mladický úsměv.

„Řekněte mi, paní Richterová, proč jste přišla právě za mnou? Nebo ne,“ zarazil ji, než mohla promluvit, „zkusím vám část z toho říci sám. Jste cítit parfémem – růže, santalové dřevo, kakost, frézie, nudná sladká kombinace – a potem, ve kterém je znát strach. Pečlivě jste se myla, ještě na vás ulpívá vůně bylinného mýdla, ale tělo vás zradilo. Něčeho se bojíte tak, že jste do této chvíle přetrpěla mou společnost s pouze jedním menším výbuchem zlosti. To znamená, že velmi stojíte o mé služby. Někdo vám o mně řekl, ale kdo? Slyšela jste, že jsem gentleman. Nezdálo se mi, že jste to mínila ironicky, i když člověk nikdy neví. Pak jste se tedy buď musela stát obětí tiché pošty, nebo jste se setkala s Biancou Schmidtovou. Vaše odhodlání přisuzuji tomu, že šlo o druhou možnost – a tato dáma také používá stejný parfém. Musím vás ale upozornit, že paní Schmidtová se sem provdala z Neapole – ovšemže jí připadám jako gentleman, je to Italka.“

Sattler se opět usmál tím svým chlapeckým úsměvem a zvedl ke rtům šálek s tekutinou barvy temnější než eben stolu. „Nejlepší čínský pu-erh z Yunnanu, téměř třicet let starý,“ podotkl. „Angličané ho kdysi odkoupili celé balíky za trochu opia, ale pak nevěděli co s ním. Nemají žádný cit pro čaj – pijí ho jen s mlékem.“

„Nevadí vám jeho zápach?“ odvážila se Adela.

Jeho úsměv se rozšířil. „Všímáte si. To je dobře. Možná pak začnete brát ohledy na mé dispozice. A nikoli, vůně pu-erhu je mi velmi příjemná.“

„Tak… proč tu nemáte žádné rostliny? Připadá mi, s odpuštěním, že ten čaj je cítit po hlíně a zatuchlině. A také tu nemáte nic, co by snadno zachycovalo prach.“

Teď už jí Eliáš Sattler věnoval plnou pozornost. „Povězte mi, prosím, jaká záležitost vás za mnou přivedla?“

Adela sáhla do malé kabelky pro svazeček dopisů. Opatrně je vyndala a podala Sattlerovi.

„Tyto listy jsem náhodou našla ve věcech mého manžela. Když se na ně podíváte, jistě pochopíte můj důvod k obavám.“

Sattler je velmi opatrně po straně uchopil, přelétl pohledem několik prvních dopisů z celkových šesti a pak k ní znovu vzhlédl. „To vskutku ano. Ale budu potřebovat trochu více informací, než že jste je náhodně objevila v manželových věcech. Nejprve mi povězte, kdo je váš manžel, a potom, jak přesně jste se k těmto dopisům dostala.“

Adela přikývla. Nechtělo se jí zabíhat do detailů svého života před cizincem, ale povaha dopisů ji přiměla jít sem a stejně tak ji přesvědčila, že bude lépe poskytnout tomu muži co nejvíce informací, jež bude potřebovat.

A její život koneckonců tak zajímavý nebyl. Dcera úspěšného obchodníka textilem, Adelaida Marie Hynková se díky otcovu jmění dostala do vyšších i trochu jiných kruhů, než by běžně dovolovalo postavení dívky z české rodiny bez zvláštního vzdělání nebo vlivu na kulturní dění. Před necelým rokem se na plese obchodního spolku seznámila s Albertem Carlem Erichem Richterem, synem známého továrníka ve strojírenství, tichým, jemným, nesmělým mužem. Oblíbila si ho, ale tehdy by ji ani nenapadlo, že několik měsíců nato se bude chystat jejich svatba. Obě rodiny je však navzájem považovaly za přiměřeně vhodnou partii – respektive, Richterovi považovali za přiměřenou ji a Hynkovi za úžasný posun vzhůru Alberta. Před bezmála čtyřmi měsíci byl uzavřen jejich sňatek.

„Albert pracuje v rodinném podniku a připravuje se ho po otci převzít,“ dodala Adela. „Žije především prací, ostatně strojírenství značně vzkvétá. Málokdy chodí do společnosti… snad jedině na různé koncerty či do divadla, pokud není příliš zaměstnán.“

Sattler jen nepatrně přikývl.

„Před týdnem jsem se chystala napsat dopis matce. Došly mi ale obálky,“ pokračovala Adela.

Jen klid, hezky přehledně a popořadě, připomněla si v duchu. Takže dál…

Služebná právě připravovala oběd a jí se nechtělo čekat na později, aby ji pro nové obálky poslala, a tak vešla do manželovy domácí pracovny, že si jednu vezme odtamtud. Když je hledala, narazila právě na tento svazek dopisů.

Jejich objev ji upřímně vyděsil, nevěděla však, co s nimi má dělat. Manželovi přece nemohla prozradit, jak je našla. Mohl by ji podezřívat z nečistých úmyslů a navíc by jí možná stejně neřekl pravdu, když se jí a zřejmě ani nikomu jinému o nich dosud ani slovem nezmínil.

Až pak si vzpomněla, že se jedna dáma, s níž před časem hovořila na salonu, zmínila o službách vyšetřovatele jménem Sattler. To ji přivedlo právě sem.

Eliáš Sattler pokyvoval. Ani jednou ji nepřerušil. Vypadal zamyšleně, chvílemi dokonce nepřítomně, až se bála, zda ji vůbec poslouchá.

Ale kdo jiný by jí dokázal s těmi dopisy pomoci?

„Váš manžel ve vašem líčení vypadá jako člověk bez nepřátel, což je poněkud v rozporu s obsahem těchto listů. A také to celé znělo… neosobně. Popsala jste ho, jako byste s ním chtěla uzavřít obchod.“

Adela cítila, jak se jí do tváří hrne krev. „Promiňte, že jsem volila tón, který jsem považovala v dané situaci za vhodný,“ řekla pečlivě ovládaným hlasem, ale přece jen se neubránila, aby do vyřčených slov neproniklo malé bodnutí hněvu.

Sattler nepatrně nakrčil nos a ji napadlo, co asi cítí – přesněji, co z ní možná cítí. V nitru se otřásla. Ta představa jí připadala odpudivá. Znovu ji napadlo, zda byl dobrý nápad sem jít, ale vzpomínka na obsah dopisů její pochybnosti opět zahnala.

„Promiňte,“ řekl a ji to nesmírně překvapilo a vyvedlo z rovnováhy. Čekala skoro cokoli, jen ne omluvu. Vzápětí ale pokračoval: „Předpokládám, že dopisy chcete co nejdříve vrátit, aby si manžel ničeho nevšiml, a že nepřichází v úvahu je jakkoli poškodit. Byl bych se pokusil vyvolat případné otisky prstů pomocí dusičnanu stříbrného, ale to by na nich zanechalo trvalé stopy.“

„Bohužel, to opravdu nepřichází v úvahu.“

„Mohl bych si tedy alespoň jeden z těch dopisů dočasně ponechat? Vrátím jej brzy a v původním stavu.“

Adela zaváhala. Jednoho by si Albert snad nevšiml…

„Ano,“ přitakala zdráhavě. „Možná… nechte si u sebe ten druhý nejstarší.“

Sattlerovi po rtech přelétl pobavený úsměv. „Myslíte si, že toho si nejspíš nevšimne.“

Nebyla to otázka a Adela přešla poznámku bez odpovědi. Eliáš Sattler se znovu začetl do dopisů, tentokrát pozorněji, prohlížel jeden za druhým, ke každému dokonce přičichl a do zápisníku na stole si čas od času naškrábal pár poznámek. Teprve pak jí všechny listy až na jeden vrátil.

„Zjistil jste něco?“ neudržela se.

„Možná,“ pravil. „Rád bych si to nicméně napřed ověřil. Dám vám vědět, zjistím-li cokoli již s jistotou.“

Adela stěží skryla zklamání. Doufala, že se od jediného pražského soukromého vyšetřovatele – pravda, nazývali se tak občas i jiní, ale ti stěží dělali cokoli dalšího, než jen prověřovali solventnost různých osob či podniků – něco dozví už nyní. Provázela ho koneckonců výtečná profesní pověst, ač s ní šla ruku v ruce již poněkud nesourodá pověst osobní.

„Bude se váš manžel v nejbližších dnech účastnit nějakých společenských událostí?“

Adela jemně kývla. „Ano, zítra se koná pražská premiéra Ariadné z Naxu. Ovšem…“

„Výtečně. Můžete počítat s mou přítomností.“

„Všechna místa jsou jistě již dávno vyprodaná…“

„Tuto starost nechte na mně.“ Sattler se nepatrně usmál.

Ona mírně zaraženě přikývla. „Znamená to, že případ přijímáte?“

„Ano,“ odpověděl Sattler, ačkoli na něm bylo vidět, že považuje její otázku za zcela zbytečnou.

„A… jak si přejete vyřešit otázku platby?“ ozvala se Adela. Téhle záležitosti se trochu bála, ale raději se zeptala přímo, než aby pak nejistě čekala.

„Vzhledem k typu případu půjde o čtyři sta korun předem, posléze také veškeré výdaje a dalších dvě stě korun po předání výsledků vyšetřování.“

Nebyly to vůbec malé požadavky, ale Adele se ulevilo – očekávala ještě více. V uplynulých dnech se snažila si o Sattlerovi předem něco zjistit a nakonec si vytvořila obraz člověka, který byl schopen i těch nejvýstřednějších věcí a který by ji dost dobře mohl okamžitě odmítnout pro jakýkoli sebenepatrnější a bezvýznamnější důvod.

Zbývala už jen jedna věc, kterou rozhodně nechtěla zapomenout zmínit. „A ještě něco. Můj manžel neví, že jsem dopisy objevila, natož že jsem sem šla. Byla bych ráda, kdyby to tak i zůstalo.“

„Samozřejmě. Kdybych v jakékoli fázi vyšetřování pocítil nutnost se kvůli vyřešení záležitosti pana Richtera na cokoli zeptat přímo, nejprve se poradím s vámi.“

Adela to sice čekala, ale přesto opět pocítila úlevu. „Děkuji vám, pane Sattlere.“

Zamyšleně se usmál. „Nemáte ještě zač.“

Pak se mu na tváři usadil nepřítomný výraz a ona si uvědomila, že už jí nevěnuje pozornost. Tiše se rozloučila – zřejmě ani to nevnímal – a opustila pracovnu toho zvláštního muže.

Table of Contents

PROLOG Chlapec v přepychovém pokoji

01 Muž s citlivým nosem