Jón Kalman Stefánsson

VEĽKÉ ASI AKO VESMÍR

— rodová sága —

Ďakujeme Vám, že ste si kúpili túto knižku, lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame.

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s.r.o.

Preklad knihy finančne podporilo

Jón Kalman Stefánsson

Eitthvað á stærð við alheiminn

Copyright © 2015 Jón Kalman Stefánsson

Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen

Translation © Zuzana Stankovitsová, 2017

Design & Layout © Mária Rojko, 2017

Slovak edition © Artforum, 2017

PREDOHRA

Ujasnime si jednu vec hneď na začiatku, ešte kým sa poberieme ďalej, kým prenikneme hlbšie do toho, čomu nerozumieme, čo nezvládame, po čom však predsa len túžime, čoho sa obávame, čo nám chýba, ujasnime si to hneď teraz, aby sme mali aspoň nejakú istotu: nachádzame sa v Keflavíku. V tom zvláštnom, odľahlom mestečku s niekoľkými tisíckami obyvateľov, prázdnym prístavom, nezamestnanosťou, predajcami áut, stánkami s hamburgermi a s takou plochou krajinou, až z výšky pripomína skamenené more. V bezveterné rána sa však spoza nej ako tichý výbuch sopky vynorí slnko. Za vzdialenými vrchmi vzbĺkne oheň, akoby z hlbín stúpalo čosi obrovské, sila schopná nadvihnúť nebesia a všetko zmeniť, a vidíme, ako pred ňou tmavá farba noci začne ustupovať. A potom vyjde slnko. Spočiatku pripomína sopečný výbuch, ktorý zahubí hviezdy na nebi, tých prítulných psíkov, a potom začne stúpať na oblohu, majestátne vystúpi nad lávový polostrov Reykjanes. Pomaličky vystúpi hore, a my sme nažive.

KEFLAVÍK

— Súčasnosť —

Osud sa rozbehol a sneh padal na keflavícke ulice, na nezamestnanosť a bilbordy

Moja a Ariho teta nikdy priveľmi nedôverovala ľudovým zvykom, čo je pravdepodobne iba zdvorilý výraz pre povery a nevedomosť, hoci možno predstavovali múdrosť, ktorá nás v našej neprajnej krajine, na tomto veľkom, osamelom ostrove po stáročia udržiavala pri živote. Život – ľudia aj osud – sa nad tetou málokedy zľutoval a za celý život zložila iba jedinú báseň. Bola o jej dcérke Láre. Umrela sotva osemročná po ťažkej chorobe. Zdalo sa, že si napriek mladému veku uvedomovala, čo ju čaká, prejavila neuveriteľnú silu, nebojácnosť, no ku koncu ju choroba zlomila, raz sa prebudila z driemot, naširoko otvorila oči, schytila matku a vystrašene sa spýtala: Mami, myslíš, že umieranie bolí? Mami, potom zostanem úplne sama? A naša teta, ktorú vždy všetci volali Lilla, sa usmiala a odvetila, nie, chrobáčik, budeme vždy spolu, nikdy ťa neopustím. Nebolo jednoduché klamať, potom sa usmiať a nepoľaviť, aby v posledných chvíľach života dcérka videla niečo krásne a uverila, že smrť je iba krôčik bokom, chvíľkové zaváhanie pred šťastím, aby sa nemusela báť, že smrť je krutá, škaredá žena ukrývajúca sa v tmavých horách za dedinou. Lille sa síce podarilo udržať úsmev, ale slzy zadržať nevládala, rinuli sa jej zo sivých očí. Vzala Láru do náručia a cítila, ako z nej vyprcháva mladučký život, objímala ju so všetkou silou lásky, čo sa nedá odmerať a je oveľa staršia než sedemstoročná láva, ktorú bolo vidieť z okna ich domu v Grindavíku. Pevne ju stískala, no smrť jej ju z náručia ťahala oveľa silnejšie, a nakoniec k sebe pritiahne všetko, kvety aj slnečné sústavy, bedárov aj prezidentov. Lilla to cítila, vedela, že láska, slzy aj zúfalstvo sú márne, že v blízkosti smrti neexistuje spravodlivosť, iba koniec, a tak zložila báseň, nedokázala si pomôcť, poháňala ju akási nezastaviteľná sila, keď v náručí držala útle osemročné telíčko, už dávno namiesto Láry ponúkla svoj vlastný život, svoje šťastie, zdravie, spomienky, všetko, ostalo to však nepovšimnuté. Všetko bolo márne a jediné, čo mohla Lilla urobiť, jediné, čo mohla svojej dcére ponúknuť, bola náruč. Z očí sa jej rinuli slzy, každá z nich bola prosbou takou úprimnou a čistou, až je nepochopiteľné, že sa nič neudialo, že sa nič nezmenilo, možno v tomto svete naozaj niet spravodlivosti, ani len maličká štipka. Vtedy, možno dokonca práve z tohto dôvodu, zložila o svojej dcérke báseň. O osemročnom dievčatku so svetlými kučeravými vláskami, s jasným čelom, svetlomodrými očami a smiešne oblým noštekom. Jej ústa sa dokázali smiať tak, až sa všetka zloba sveta scvrkla na maličký kamienok, ktorý mohol hocikto odhodiť preč.

Lillin mladší brat bol básnik, aj jej sestra, ale Lilla nikdy nevedela veršovať, ani jej starší brat, môj a Ariho starý otec, nenapísala ani len riadoček až do dňa, keď všetko ostatné zlyhalo. Jedna báseň, dve strofy, a potom umrel svet.

O rok neskôr Lillu opustil manžel. Pôsobila, akoby sa jej už nechcelo ďalej žiť, mať viac detí, pustiť ho k sebe, sotva mu dovolila byť vo svojej blízkosti, dotýkať sa jej nemohol. Vyčítal jej ten fanatický žiaľ, presne tak sa vyjadril, fanatický žiaľ. Mohol som to tušiť, vyhlásil zlostne, takmer tie slová vypľul, neraz ma pred tvojou rodinou varovali, že ste vrtošiví, nepoznáte mieru, ste neurotickí umelci, na ktorých sa nedá spoľahnúť. Chcem žiť ďalej, je to snáď zločin, je to zrada? Z tvojho žiaľu prídem o rozum.

A potom veľkou zaťatou päsťou buchol do stola, ale oči sa mu ligotali, akoby zrazu musel bojovať so slzami. Neskôr sa z neho stal rybársky magnát, bol známy na celom Islande, dokonca sa o ňom píše v Dejinách mesta Grindavík, nie však o Lille, tak to už raz chodí, pamätáme si bohatstvo, nie smútok. A ona sa vrátila do Reykjavíku. Celý majetok zbalila do jedného kufra: šaty na prezlečenie, štyri knihy, tabatierku svojho otca, ktorý umrel deň pred jej konfirmáciou, opitý ako čík spadol v reykjavíckom prístave do mora, s chechotom sa zmietal v studenej vode, nakoniec ho odtiaľ vylovil kamarát, s ktorým bol piť, smial sa, lebo Lillin otec, môj a Ariho prastarý otec, v mori pripomínal mátožnú medúzu či nevydarenú rybu, vylovil ho však príliš neskoro, a tak Lillin otec ochorel, chytil zápal pľúc a umrel. V kufri nemala nič viac, iba šaty na prezlečenie, štyri knihy, tabatierku, Lárinu fotografiu, dvoje jej šiat, bábiku, štyri kresby a báseň, ktorú neskôr prepísala na stroji a prilepila pod fotografiu. A okrem toho už len výčitky svedomia, že Láru zradila, keďže bola ešte stále nažive a neumrela s ňou.

Fotografiu a báseň si v novom príbytku zavesila na stenu ako prvé vždy, keď sa presťahovala do nového suterénneho bytu, do nového podkrovia, do novej kutice, čo sa stávalo často, v priebehu štyridsiatich rokov sa presťahovala dvadsaťšesťkrát. Takmer akoby bola na úteku, na jednom mieste nevydržala viac než dva roky, a najprv si vždy zavesila na stenu malú fotku usmiateho sedemročného dievčatka pri dome v Grindavíku, z dôb, keď ešte svietilo slnko. Fotografia visela nad malou zelenou pohovkou, pod ňou bola prilepená báseň a naokolo umiestnené štyri kresby. Napokon už iba tá fotografia a báseň svetu pripomínali, že Lillina dcérka kedysi kráčala po zemi. S Arim sme sa báseň rýchlo naučili naspamäť, nik nás nežiadal, ani sme si to neuvedomili, mnohokrát sme sedeli v kreslách naproti pohovke, popíjali sme horúce kakao, jedli koláče, užívali sme si Lillinu dobrosrdečnosť a báseň do nás akosi presiakla. Lilla to zistila náhodou, už bola stará a chorľavá, nedokázala sa ovládnuť, tá vyrovnaná žena sa zrazu rozochvela, začala sa kolísať dopredu a dozadu, aby sa upokojila, ale potom sa rozplakala, sedela pred nami úplne bezbranná, akoby jej báseň bola jedinou vecou zabraňujúcou, aby jej dcérka upadla do zabudnutia. Akoby sa existencia básne a fakt, že ju ktosi poznal naspamäť, postarali o Lárino bezpečie na onom svete. Akoby na ňu niekto dozeral, keď v temnote číhali hrôzy – akoby báseň predstavovala odkaz, ktorý dokázal preklenúť neopísateľný priestor medzi životom a smrťou a dosiahnuť až k osemročnému dievčatku čakajúcemu na svoju mamu, ďaleko za naším chápaním, dosiahnuť až k nej, dotknúť sa jej a povedať: ššš ššš, všetko bude v poriadku, o chvíľu príde mama, o chvíľu umrie a potom budete môcť spolu zbierať iskerníky.

Presťahovala sa dvadsaťšesťkrát, zo suterénu do podkrovia, z podkrovia do suterénu, a kým sa v novom príbytku po prvý raz uložila k spánku, spočítala okná v byte, jedno, dve, tri, štyri, päť, lebo potom sa človeku splní sen, bola to stará obyčaj, povera, staré bremeno, a snáď jediná vec podobného druhu, ktorej prikladala nejakú váhu, ktorej chcela veriť, že sny v sebe skrývajú silu, a tá zostáva utajená bdelej mysli i logike, a ktovie, možno sa jedného rána zobudí a zbadá úsmev svojej dcérky, ktorá ešte stále bude mať iba osem rokov, hoci medzitým uplynuli desaťročia, v smrti predsa nikto nestarne, vo večnosti čas neplynie, tam z jeho bezohľadnej sily nič nezostane. Z nejakého dôvodu sme s Arim od nej prebrali zvyk spočítať okná tam, kde si po prvý raz líhame do postele, aj keď iba dočasne, poveru, že taká drobnosť by človeku mohla splniť sny, ovplyvniť prírodné zákonitosti; a tak som spočítal okná na strýkovom malom dvojposchodovom drevenom dome v starej štvrti Keflavíku. Musel som však vyjsť von do padajúceho snehu, takého hustého, až sa v ňom Keflavík úplne strácal. Celý biely som sa vrátil dnu, zahalený do anjelského rúcha, akoby ma sneh požehnal, strýkove mačky na mňa zaprskali ako dva jedovaté hady, a šiel som spať, len čo som strýka, ktorý zaspal v kresle, prikryl dekou a vypočul som si „život je nádherný” od Hljómar, čo je veru odvážne tvrdenie. Prikryl som strýka a dva razy som pritom hlavou narazil do modelov lietadiel, amerických stíhačiek, ktoré na tenkých drôtoch viseli zo stropu. Spočítal som okná, sneh sa na mne zatiaľ roztopil, opatrne som zatvoril dvere na izbe, aby sa mačky nedostali dnu a nemohli mi vyškriabať oči, potom som si ľahol do postele, ktorá pripomínala starú detskú posteľ, a zaspal som. Cez oponu spánku ku mne doliehal šum mora, bolo kdesi za oknami, vonku v snežení, neďaleko od domu, najväčší hudobný nástroj zeme, ktorý vo svojich tónoch nosí súrodencov osud a smrť, protiklady útechu a drsnosť. Pomaly som upadol do ríše spánku a šum mora splynul s mojimi snami. More kedysi bolo domovom Oddura, Ariho starého otca, keď sa naň díval, cítil sa slobodný. Posledné, čo som začul, než ma úplne premohol spánok, kým ma sny vzali do náručia, bol strýkov hlas, v obývačke nado mnou rozprával zo spánku a potom sa radostne zasmial.

Zaspal som.

Presne ako Ari v hoteli. Jemu sa okná počítali ľahko, ich počet sa nedal popliesť, boli iba dve, rámovali husté sneženie, nič iné nebolo vidieť, obyvatelia Keflavíku si mohli aspoň na chvíľu odpočinúť od sveta, už ho nebolo. Zostal iba sneh a vzduch, čo sa zmestil medzi vločky. Iba sneh, bieloba z nebies. Odkazy, bozky, ktoré sa nám roztopia na čele. Všetko ostatné zmizlo, čerpacia stanica, obchody naproti, Nové kino, ulica Hafnargata, o kúsok ďalej aj cesta Hringbraut, zmizla nezamestnanosť, prázdny prístav, vianočná výzdoba, reklamné pútače. Zostal iba sneh, sypal sa celú noc bez prestávky, presne tak sa zem spája s nebom; a to je asi dôležitejšie, než si uvedomujeme, pretože podľa dávnych prameňov, starších ako povera o počítaní okien, aby sa človeku splnili sny, oveľa starších, ešte z čias, keď nejestvovali okná, ba ani len domy, podľa nich sa počas takýchto nocí, tichých a zahalených do hustého sneženia, zotiera rozdiel medzi nebom a zemou a zosnulí dokážu prehovoriť k nám, čo sme ešte nažive. Zo snehových vločiek sa stanú odkazy od mŕtvych: ešte stále ťa ľúbim; božemôj, tak strašne mi chýbaš; mám sa celkom dobre; hej, skvele, ďakujem; majú tu výbornú kávu a z výhľadu zostaneš niekoľko rokov v nemom úžase; dúfam, že horíš v pekle; nemárni svoj život banalitami, snaž sa o čosi veľkolepé, za pokus to vždy stojí, a kým sa snažíš, si krásna; nezabudni sa zajtra dobre obliecť, ráno bude chladno, nieže prechladneš.

Ari však nič z toho nepočul, spal.

Zaspať sa mu podarilo, až keď dočítal Siggin článok, ktorý mu poslala macocha, článok o nadvláde muža nad ženami, o moci, ktorú si uzurpuje – a potom Sigrúnino rozprávanie o tom, ako ju znásilnili. S Arim sme videli, ako ju Kári odviedol z tancovačky, vtiahol do lady, a prizerali sme sa, ako ju znásilnil. Ešte ani len nedovŕšila šestnásť rokov, on mal čosi cez tridsať a dve deti. A my sme všetko pochopili zle; videli sme, že sa auto rozhojdalo, a Káriho biely zadok sa pravidelne objavoval v zadnom okne, dve chlpaté biele polovičky, takí dvaja diablici. Keď si to Ari prečítal, rozplakal sa. Nie hneď. Najprv zostal meravo sedieť, potom začal chodiť hore-dole po hotelovej izbe, triasol sa od zlosti, pohŕdania samým sebou, bezmocnosti, hodil sa na posteľ, díval sa do prázdna, nadával, rukou si prešiel po tvári a uvedomil si, že ju má vlhkú od sĺz. Plačem, pomyslel si takmer prekvapene. Umyl si zuby. Plakal. Ešte raz si prečítal Sigrúnino rozprávanie. Otvoril internetový prehliadač, zadal jej meno a vylovil z mora obrázkov štyri fotografie. Na všetkých štyroch mala očividne viac než pätnásť, na tom však vôbec nezáležalo, lebo Ari si tak strašne dobre pamätal, ako sa pohybovala po bitúnku v Búdardalure, v tej ospalej dedinke na západnom Islande, kde nerastú takmer žiadne stromy, bielizeň sa trepoce na sušiakoch, ľudia sa prevaľujú v spánku, a to je viacmenej všetko. Sigrún sa pohybovala tak, že sme si nedokázali pomôcť a zaľúbili sme sa, nedalo sa inak. Ari sníval o živote s ňou, občas sa nám podarilo ju rozosmiať, a vtedy sa v našom vnútri všetko rozochvelo. Potom však vliezla do auta s Kárim, on jej stiahol nohavice a napchal sa do nej, znásilnil ju, kým my sme sedeli iba kúsok od nich v modrom landroveri, pozerali sme sa na hojdajúcu ladu, na Káriho zadok v okne, počúvali sme Brimkló a utápali sme sa v sebaľútosti. Ari ležal v posteli, do očí mu bilo vrecúško so sladkosťami, fľaša whisky položená na liste od macochy, z ktorého sotva čosi prečítal, chcel sa naň pozrieť pred spaním, no nedokázal to. Bol vyčerpaný, na smrť unavený, no predsa sa mu dlho nedarilo zaspať. Závesy nezatiahol, lebo pohľad na chumeliaci sa sneh ho upokojoval, nemal ani poňatia o tom, že snehové vločky by mohli byť slová zosnulých; dobre sa prikry, aby ti nebola zima. Srdce mu búšilo, nervy sa mu chveli, no sneženie ho napokon upokojilo. Upokojilo, uspalo, a teraz už hlboko spal. Práve sa po dvojročnom pobyte v Dánsku vrátil na Island, videl, že hory sú obrovské kvety venované nebu, a potom sa musel na starej školskej lavici predkloniť, aby mu Ásmundur, náš bratranec a niekdajší vzor, mohol strčiť hrubý prst do konečníka. Spal. Fľaša whisky na liste od macochy, vedľa neho Oddurov diplom ako dôležitý odkaz, s ktorým sa bude musieť vyrovnať.

Ariho posledné myšlienky predtým, než sa ponoril do snov, patrili Lille. Pravdepodobne preto, lebo si pomyslel: dve okná, jedno, druhé, spočítal som ich, teraz sa mi splnia sny. Ale čo ak sa mi prisnije niečo škaredé, niečo zlé, preboha, čo ak niekto v mojom sne umrie, čo ak budem mať nočnú moru, kde mi umrú deti. Ach, Lilla, pomyslel si v driemotách, a vtom sa mu zjavila, nízka, pokojná, ako dieťa, dievčina, bývala vrtká, no smútok ju spomalil, vždy pokojná, takú sme ju poznali, srdečnú, rozvážnu, no oči jej občas zažiarili, akoby túžila po plnšom živote, po väčšom šťastí, mala tie najteplejšie dlane, aké Ari kedy spoznal, akoby nimi dokázala utešiť každého, nikdy si však nedokázala odpustiť, že bola ešte stále nažive, hoci jej dcérka umrela, že ju nechala samu v pazúroch smrti, že neťahala dostatočne silno, nemilovala dostatočne vrúcne, čo je to za človeka, čo nedokáže zachrániť vlastné dieťa? V polospánku sa Arimu zjavila, teplou mozoľnatou rukou mu pohladila čelo, podarilo sa jej ho utešiť, upokojiť, uspať, pohľad mala srdečný, no plný smútku, lebo mŕtvi sú odsúdení na mlčanie, a preto sa musia spoľahnúť na nás.

A na Keflavík padal sneh.

Padal na nezamestnanosť, na prázdne ulice, na malý dvojposchodový drevený dom v starej štvrti a na hotel, ktorý vyrástol na troskách mraziarne Skúliho milióna, sneh pomaly prikrýval mestečko, ktoré uchovávalo moje a Ariho spomienky, naše stopy, padal na domov dôchodcov, kde býval Ariho otec Jakob, no nie je isté, či spal, možno bdel, počúval hudbu, premýšľal o svojom živote, ktorý sa chýlil ku koncu, blížil sa k bránam temnoty, Jakob sa narodil na východnom Islande v obci Neskaupstadur, jedného dňa, keď nemal ešte ani rok, sa ocitol napoly omráčený na pobreží a bola mu zima, jeho matka Margrét ho odhodila a rozbehla sa do mora. Bdel a premýšľal o živote, alebo naň nemyslel, možno sa snažil na to vôbec nemyslieť. Nemohol zaspať, alebo sa neodvažoval, bál sa spánku, kde sme úplne bezbranní, otvorená rana – kde nám praská brnenie.

NORDFJÖRDUR

— Kedysi —

Ako sa dá vytvoriť také bezvetrie, je to snáď najväčšie majstrovstvo, vrchol stvorenia?

Uplynuli roky.

Možno nie mnoho, ale niekoľko, a čas všetko zmení, rýchlo a pomaly, jedni umreli, iní sa narodili. Ocitli sme sa medzi dvomi svetovými vojnami, v dvadsaťjedenročnej prestávke, a ľudstvo zhromažďovalo myšlienky, ktoré prekonávali diabla. Prešlo niekoľko rokov, odkedy nahý Oddur vystúpil z člna s oblečeným Tryggvim v náručí, bolo to v jednu novembrovú noc plnú hviezd a mrazu, Tryggvi skočil do mora, chcel doplávať až na mesiac, a kým sa Oddurovi podarilo ho vytiahnuť späť na palubu, bol už takmer meravý a začal sa topiť, Oddur namieril čln k brehu, kormidloval nahý, pretože svoje šaty obliekol Tryggvimu, každý kúsoček oblečenia, potom ho vyniesol z člna, odniesol ho až do dediny; ale o tom sme ti už porozprávali. Niektoré veci si však treba zopakovať, na všeličo totiž zabúdame; obaja boli takí opití z francúzskeho koňaku, že ani nedokázali rozmýšľať. Okrem toho bol Tryggvi po chladnom mori bližšie k smrti ako k životu, nepochybne by pod všetkými tými hviezdami bol dušu vypustil, aj Oddur bol na kosť premrznutý, táral akési hlúposti, v hlave ani za mak rozumu, a vtedy si ich všimla Áslaug, dievčina z oblasti Vatnsleysuströnd na Reykjanesi, ktorá utiekla do Nordfjörduru za dobrodružstvom. Keď som ťa prvý raz uvidela, porozprávala neskôr Tryggvimu, takmer v bezvedmí si niekomu ležal v náručí, a najprv mi napadlo, že mi morský muž z hlbín priniesol to, po čom som túžila.

Tryggvimu, a neskôr aj ich dcéram, často rozprávala, ako sa prebudila zo zvláštneho sna, vyšla sa von vymočiť, v polospánku, a vtom ich zbadala. Nikdy ju neomrzelo si na to spomínať a naposledy tak urobila, keď už ako stará žena ležala v keflavíckej nemocnici a išla si po ňu smrť, ešte raz stihla porozprávať príbeh o tom, ako sa medzi nimi všetko začalo, akoby ho tak chcela zanechať tu medzi živými. Odniesla si Tryggviho domov, bola silná, povyzliekala ho, zohriala ho vlastným telom, a pomaly sa prebudila žiadostivosť, potom láska, a zvyšok bolo šťastie.

Avšak roky ubehli a teraz švagrovia lovili ryby sto kilometrov od domova, pod ľadovcom Vatnajökull, pred chvíľou rozhodili laná a teraz ich čakal zaslúžený odpočinok.

Pokojné počasie, jemný vánok, akoby Boh zabudol na počasie. Alebo bol jednoducho užasnutý nad vlastným stvorením, a najviac zo všetkého asi ľadovcom, ten sa celý biely týčil nad okolitou krajinou, morom a rybármi na palube Sleipnira z Nordfjörduru. Ale ako je vôbec možné vytvoriť také bezvetrie, je to snáď to najväčšie majstrovstvo, vrcholné dielo stvorenia, vytvoriť čosi, čoho takmer niet, čo nič nerobí, ničím nehýbe, ale predsa všetko mení? Naplnilo svet krásnym pokojom, navyše rozochvelo strunu hlboko v srdciach východoislandských rybárov, ktorí vyťahovali tresku z neviditeľných hlbín zálivu Hornafjördur, uprostred zimy totiž museli lode z Nordfjörduru prísť až sem. Strávili tu celé týždne, ďaleko od domova, ďaleko od milovaného Nordfjörduru, ktorý je nepochybne najkrajším fjordom v celej krajine, a tým pádom aj celého sveta, ale čo už neurobíme pre tie prekliate ryby, predovšetkým tresku, bez nej by sme to tu mohli rovno zbaliť a streliť si do hlavy. Práve rozhodili laná, námaha pri práci ich celkom rozohriala, ale teraz, keď s úsmevom počúvali Tryggviho rozprávanie, na nich začal doliehať chlad, už sa tešili na odpočinok, kým budú laná v mori zbierať ryby. Vytiahnu ich o tri, štyri hodiny, teraz čakali, až kuchár Rúnar dovarí jedlo, potom si budú môcť odpočinúť, uchmatnúť si trochu dôležitého spánku, prešľapovali z nohy na nohu, prsty na nich mali studené, bezvetrie bolo také dokonalé a ticho také hlboké, že bolo počuť tlmený zvuk vždy, keď si niekto prdol na pevnine, mnoho kilometrov od nich – ak môžeme Tryggviho brať vážne. Bol vo svojom živle, rozprával, ostatní ho počúvali, Oddur mu už pohrozil, že ak hneď nestíchne, hodí ho cez palubu, vyloví ho z vody a vypitve ho ako tresku. Thórdur počul, ako jeho otec preklínal Tryggviho, počul jeho vyhrážky, no videl aj úsmev, napoly ukrytý v brade.

Pred niekoľkými týždňami Oddur prijal svojho najstaršieho syna na loď za plnohodnotného člena posádky. Thórdur takmer rok strávil u starého Gudmundura, najstaršieho kapitána v Nordfjördure, nepremožiteľného siláka, obra, čo minulú jeseň posledný raz lovil so svojou posádkou tú drahú, prekliatu tresku. Zabralo dačo veľké, zabručal starec takým hlbokým hlasom, až sa zachveli aj kamienky na morskom dne dvadsať metrov pod ním. Doparoma, to bude úlovok, zvolal Gudmundur, keď sa navíjačka mykla a zaškrípala, ani čo by sa chcela posťažovať na priveľkú záťaž, že je nespravodlivé, že musí všetky ryby vyťahovať sama; Gudmundur priskočil k navíjačke, schmatol lano, na nové nástroje si nevedel privyknúť, z mladosti poznal iba silu rúk, tej dôveroval najväčšmi a navíjačku iba preklínal, napol svaly na pleciach širokých sťa vráta a svojou medveďou silou vytiahol rybisko z hlbín, ukázalo sa, že to nebola treska ani halibut, ako si všetci začali myslieť, starec totiž k sebe ťahal samotnú smrť. Srdce sa mu zlomilo vo chvíli, keď smrť vytiahol zopár centimetrov nad bok lode a vynorili sa jej oči – dva hlboké čierne hroby. Také boli posledné chvíle starého siláka Gudmundura. V rovnakom čase sa jeden z Oddurových rybárov presťahoval do Seydisfjörduru, čo bolo vskutku zvláštne rozhodnutie, opustiť najkrajší fjord a odísť do iného, ktorý sa mu ani zďaleka nevyrovná, ale podaktorým asi niet pomoci. Načasovanie týchto dvoch udalostí, smrti a odchodu, však bolo natoľko priaznivé, že Oddur využil príležitosť a vzal Thórdura k sebe. Sotva dovŕšil šestnásť. Ešte nebol zrelý, a predsa ho Oddur uprednostnil pred nejedným dobrým námorníkom, mohol si vyberať z radov prvotriednych rybárov v Nordfjördure, ba dokonca v širokom okolí, dostať sa k Oddurovi sa považovalo za úspech, mal dobré úlovky a vážili si jeho rozhodnosť, hoci občas prechádzala do tvrdosti.

Medzi otcom a synom o tomto nikdy nepadlo ani slovo, ale keď sa nad tým zamyslíme, vlastne sa nikdy nerozprávali o ničom inom len o rybách, mori, horách, muche na okne a o tom, aká dôležitá je v živote svedomitosť. A preto Thórdur vedel, akoby mu to boli vštepili, že sa musel osvedčiť, nesmel poľaviť či pozabudnúť sa, ani byť horší než skúsení členovia posádky, najlepšie bolo byť ešte o čosi lepší, a on chcel, horel nadšením. Boli na mori, stovky kilometrov od domova, a Margrét vedela, že Oddur na syna dozeral. Nie povzbudzujúco, skôr prísne. A ona na Thórdura nemala nijaký dosah. Vzdialenosť medzi domovom a morom bola príliš veľká. Keď umrel starý Gudmundur, loď prevzal jeho zať a odišiel s ňou do Reydarfjörduru, pohrávala sa s myšlienkou, ba až snom, že Thórdur zostane pracovať na pevnine, bol by častejšie doma, všetci by sa potešili, mohol by sa venovať knihám, dokonca sa pripravovať na ďalšie štúdium, no vtom Oddur oznámil svoje prekvapujúce rozhodnutie prijať syna do vlastnej posádky.

Ležali v posteli, chýlilo sa k noci uprostred zimy, bola však jasná, lebo fjordy zalieval mesačný svit a bránil im v spánku, ležali bok po boku a jedno viedlo k druhému, tak ako to má byť: jej ľavá ruka začala tápať. Vkĺzla pod perinu, pohladila telo, s ktorým sa prvý raz zoznámila pred mnohými rokmi v kajute Sleipnira SU-382. Odvtedy však už zostarli, trochu ustrnuli, zažili aj ťažké chvíle, viac než dosť, ale predsa bolo príjemné ležať takto spolu, keď sa blížila noc a mesačný svit zo všetkých síl menil svet. Bolo príjemné vyslať ľavú ruku na prieskum, pohladiť svalnaté ruky, silné stehná, pohladiť úd a cítiť, ako jej v dlani stuhol a stvrdol. A zakrátko sa opäť stali mladými.

Už boli určite aspoň dve hodiny v noci, vyčerpaní ležali vedľa seba, zalieval ju horúci pocit šťastia a pomaly sa ponárala do spánku. Oddur však upieral pohľad do stropu a potom pokojne, všedne prehodil, že chce Thórdura prijať do posádky, aby zaplnil miesto po Gudjónovi, ktorý sa ako hlupák presťahoval do Seydisfjörduru. Niet sa čoho obávať, povedal. Rozhodol sa bez toho, aby sa vôbec spýtal na jej názor. Niet sa čoho obávať, povedal a myslel toto: možno sa naňho spoľahnúť. Myslel tým: je dospelý, už je chlap. Inými slovami: na jednej strane sme my dvaja a na druhej ty. Pôjde s nami do Hornafjörduru, dodal nakoniec, bude to preňho dobrá škola.

Ešte len pred chvíľou v sebe Margrét zacítila Oddurovo horúce semeno, chytila ho za hlavu a náruživo bozkala, teraz však cítila, ako jej srdce tuhlo, stvrdlo, premenilo sa na kameň. Oddur sa rozhodol a ani sa nespýtal na jej názor, akoby mu Thórdur zrazu patril väčšmi než jej, a teraz boli obaja súčasťou sveta, kam ju nikdy nevpustia. Bol predsa ešte taký mladý, na svoj vek bol síce vysoký a silný, no predsa ešte len dieťa. Jej dieťa. Jej holúbok. Nežnej povahy, s vrelou iskrou samopašnosti v živých šedomodrých očiach, obdivovaný všetkými súrodencami. Gunnar Tryggvi, jeho mladší brat, ešte iba osemročný špunt, napodobňoval Thórdurovu chôdzu, snažil sa zamyslene upierať pohľad do zeme presne ako veľký brat, a Elín, najmladšia sestra, večer ledva dokázala zaspať bez toho, aby jej Thórdur neporozprával príbeh, čo kdesi čítal, alebo si ho práve vymyslel. Ak vo svete existuje dobro, poznačila si raz Margrét do denníka naplnená materinskou láskou, tak ho možno určite nájsť v Thórdurovi. Ako sa mu bude dariť, bol dobrý a silný, avšak citlivý, a taký nadaný; kadiaľ poputuje? Dostane možnosť niekam sa vybrať, podarí sa mu pokojne rásť v tieni tunajších hôr – a svojho otca?

Zhruba pred rokom Margrét navštívil učiteľ miestnej ľudovej školy, kľačala na kolenách a drhla dlážku, Elín do nej dobiedzala, snažila sa jej vyliezť na chrbát, Margrét by bola skvelým koňom, a vtom sa zjavil učiteľ, zrazu stál vnútri. Klopal, no Margrét ho nepočula pre Elínino bľabotanie a šuchot kefy, ktorou drhla dlážku, a tak jednoducho vošiel, pozdravil a okamžite prešiel k veci, akoby to chcel mať čím skôr za sebou a mohol odísť: bol by rád, keby Thórdur pokračoval v štúdiu. Také nadanie sa nesmie premárniť, vyhlásil a Margrét odvetila, ešte stále na kolenách, neupravená, nahnevaná, že len tak vošiel dnu, ruky mala červené a opuchnuté, tvár určite rozhorúčenú od práce a námahy, čelo spotené, a tak odvetila ostro, ba až nevrlo, hoci vedela, že by nemala, a rybár snáď život premárnil?

Učiteľ – volal sa Thorkell – vybudoval školu v Nordfjördure takmer z ničoho, mal železnú vôľu, no s ľahkosťou dokázal spolupracovať s inými, a to nepochybne patrí medzi najdôležitejšie ľudské vlastnosti.

Rybár snáď život premárnil?

Thorkell sa z výšky díval na Margrét, ženu, čo strávila osem rokov v Kanade, kde sa jej otvoril svet, viac možností, než človek nájde tu medzi vrchmi. Vidieť viac a dovidieť ďalej ako všetci okolo teba, vidieť zo sveta viac než to, čo bije do očí, je požehnaním aj prekliatím zároveň. Thorkell pootočil klobúkom, otvoril ústa, no zháčil sa. O Margrét čo-to vedel, počul o nej historky, o výstrednostiach, ktoré ju vyčleňovali zo spoločnosti, výkyvoch medzi žiaľom a radosťou, vraj buď ani len nevstane z postele alebo tancuje, no zopárkrát sa zapojila do diskusie na snemoch robotníckeho hnutia a zdalo sa, že má viac temperamentu a ostrejší jazyk než mnohí iní – nemala však v sebe aj čosi tajomné, akoby sa nechcela odhaliť celá, ale časť svojej osobnosti pred okolím skrývala? Vedela snáď viac než ostatní, videla cez všetko a všetkých, iba o tom mlčala? Možno z povýšenectva, hovorilo sa, že bola samoľúba, kolovali historky o tom, ako polonahá vybehla z domu a hodila sa okolo krku akémusi farmárovi, ako sa bosá vybrala na pobrežie a s bábätkom v náručí vošla priamo do mora, občas celé dni preležala v posteli a domácnosť zatiaľ upadala, Oddur si predsa zaslúžil niečo oveľa lepšie. Thorkell pootočil klobúkom. O všetkom vedel, vyrástol tu, bol o tri roky mladší od Margrét, o dva roky mladší od Oddura, voči ktorému odjakživa prechovával úctu zmiešanú so strachom, kým boli chlapcami, bol Oddur veľkým vodcom a už vo veku desať či jedenásť rokov pôsobil dospelo. Thorkell pootočil klobúkom, Margrét kľačala, drhla dlážku, neprestala, hoci sa pozval dnu a stál vo dverách. Usmial sa na Elín, dievčatko sa zrazu zahanbilo, až si strčilo dva prsty do úst a zatvorilo oči. Vedel, že mal zabúchať silnejšie, zakričať, a nie sa takto vrútiť dnu. Thorkell hľadel na jej opuchnuté, začervenané ruky. Bol ženatý, otec troch detí, manželku miloval, no predsa bola Margrét to najkrajšie, čo kedy videl, cítil to tak, odkedy sa vrátil zo štúdií najprv v Reykjavíku a potom v Edinburgu. Odišiel do sveta, no vrátil sa, vždy sa plánoval vrátiť, nechcel žiť nikde inde. Vrátil sa a onedlho, v zamračený, šedý, upršaný, chladný deň, keď v údolí padal dážď, ktorý sa na úbočiach hôr miešal so snehom, vrcholky hôr čochvíľa obeleli a premenili sa na ľadové kvety – sedel nad papiermi a zrazu ho zachvátil nepokoj, musel vyjsť von, zišiel do prístavu, a tam stála Margrét a čakala, až sa vráti Sleipnir, Oddurova loď. Svet bol ešte taký mladý, že ho zakaždým vyčkávala na móle. Len čo zbadala blížiacu sa loď, vybehla von, nestihla si ani len obliecť kabát, len-len že schmatla šál, prehodila si ho cez útle plecia a stála tam celá premoknutá a rozhorená láskou, pramene vlasov jej ako potôčiky padali na čelo a líca, úplne rovné, vznešené, hľadel na ňu a spomenul si na leopardicu, ktorú raz videl v londýnskej zoologickej záhrade, hrdú, no nepokojnú vo svojej klietke. Stál povyše móla, uchvátený a naplnený istotou a smútkom, že tento výjav spôsobí, že už nikdy nebude môcť byť úplne šťastný.

Table of Contents

Predohra

Keflavík (súčasnosť)

Nordfjördur (kedysi)