Laurent Binet

Heydrich

Muž so železným srdcom (ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Éditions Grasset & Fasquelle, 2010

© Marenčin PT, spol. s r.o., 2010, 2017

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Translation © Mária Ferenčuhová, 2010

Cover © BONTONFILM, a. s.

Design © Katarína Marenčinová

639. publikácia, 2. vydanie

ISBN 978-80-569-065-0012-3 (viaz.)

ISBN 978-80-569-0013-0 (ePDF)

ISBN 978-80-569-0014-7 (ePub)

Prvá časť

„Myseľ prozaika opäť poskakuje po strome dejín, nám však neprináleží objavovať lesť, ktorou to zvieratko vlákame do prenosnej klietky.“

Osip Mandelštam: Koniec románu

1

Gabčík, tak sa postava volá, skutočne existoval. Ktovie, či zvonka, spoza okeníc bytu ponoreného do tmy počul, keď ležal sám na malej železnej posteli, ktovie, či počul to typické škrípanie pražských elekričiek. Chcem tomu veriť. Poznám Prahu dobre, viem si predstaviť aj číslo elekričky (možno sa zmenilo), jej trasu i miesto, kde za zavretými okenicami Gabčík čaká, leží, premýšľa a počúva. Sme v Prahe, na rohu Vyšehradskej a Trojickej. Električka číslo 18 (alebo 22) zastavila pri Botanickej záhrade. A hlavne sme v roku 1942. V Knihe smiechu a zabudnutia Kundera priznáva, že sa hanbí, keď svojim postavám dáva mená, a hoci v jeho románoch, kde sa to hmýri Tomášmi, Taminami a rôznymi Terezami, hanbu necítiť, dá sa v nich táto samozrejmosť vytušiť − čo môže byť hrubšie než v detinskom úsilí o realistický účinok alebo, v najlepšom prípade, iba z pohodlnosti vymyslenej postave náhodne priradiť vymyslené meno? Kundera mal podľa mňa zájsť ešte ďalej: čo môže byť hrubšie než vymyslená postava?

Gabčík teda skutočne existoval a na toto meno skrátka a dobre reagoval (hoci nie vždy). Jeho príbeh je rovnako skutočný ako výnimočný. On a jeho kamaráti podľa môjho názoru uskutočnili jeden z najväčších odbojových činov v dejinách ľudstva a bezpochyby ten najvýznamnejší čin počas druhej svetovej vojny. Už dlho mu chcem vzdať hold. Už dlho si ho predstavujem, ako leží v tej malej izbe s otvoreným oknom a zatvorenými okenicami a počúva škrípanie električky zastavujúcej pred zastávkou Botanická záhrada (ktorým smerom? Neviem). No keď kladiem tento obraz na papier, ako to nenápadne robím aj teraz, neviem, či mu tým vlastne vzdávam hold. Redukujem tohto muža na obyčajnú postavu a jeho skutky na literatúru: hanebná alchýmia, ale čo narobím? Nechcem v sebe ten obraz vláčiť celý život len tak − aspoň sa ho pokúsim znovu oživiť. Akurát dúfam, že napriek hrubej vrstve idealizovania, ktorú sa na tento úžasný príbeh chystám naniesť, ešte stále bude možné vojsť za zrkadlo historickej skutočnosti.

2

Nepamätám sa presne, kedy mi otec tento príbeh rozprával prvýkrát, ale opäť ho vidím, ako v mojej izbe, v panelákovom byte, hovorí slová „československí“, „partizáni“, možno „atentát“, a celkom určite „zlikvidovať“. A potom povie rok: 1942. V jeho knižnici som objavil Dejiny gestapa od Jacqua Delarua a prečítal som z nich prvých pár strán. Keď ma otec videl s touto knihou v ruke, akoby mimochodom prehodil čosi o Himmlerovi, vodcovi SS, a jeho pravej ruke Heydrichovi, protektorovi Čiech a Moravy. A porozprával mi o československom komande výsadkárov vyslaných z Londýna i o atentáte. Nepoznal podrobnosti (a ja som ani nemal dôvod pýtať sa na ne, pretože tejto historickej udalosti vtedy v mojej predstavivosti nepatrilo zďaleka také miesto, aké jej prináleží dnes), no všimol som si na ňom to ľahké vzrušenie, ktoré sa ho zmocňuje, keď rozpráva (zvyčajne už po stýkrát, lebo sa rád opakuje – profesionálna deformácia, alebo len prirodzený sklon?) niečo, čo ho istým spôsobom zasiahlo. Nepredpokladám, že si uvedomil, aký význam tým tejto udalosti pripísal, lebo keď som mu nedávno hovoril, že na tú tému chcem napísať knihu, prejavil len zdvorilú zvedavosť, ani náznak nejakého citu. Ale viem, že ten príbeh ho vždy fascinoval, aj keď v ňom nezanechal taký silný dojem ako vo mne. Túto knihu teda začínam písať aj preto, lebo mu chcem odovzdať plody tých pár slov, ktoré mi venoval kedysi, keď som bol ešte pubertiak a on ešte dejiny neučil, hoci ich už vtedy vedel niekoľkými neobratnými vetami vyrozprávať.

Dejiny.

3

Dlho pred rozdelením oboch krajín, už ako dieťa, som vďaka tenisu rozlišoval Čechov a Slovákov. Vedel som napríklad, že Ivan Lendl je Čech a Miroslav Mečíř Slovák. Okrem toho, že Slovák Mečíř bol vrtošivejší, nadanejší a sympatickejší než pracovitý, chladný a nesympatický Lendl (ktorý však bol svetovou jednotkou celých dvestosedemdesiat týždňov a tento rekord prekonal jedine Pete Sampras − tomu to vydržalo dvestoosemdesiatšesť týždňov), vedel som od otca aj to, že počas vojny Slováci kolaborovali, kým Česi odolávali. V mojej hlave (jej schopnosť vnímať svet komplexne bola vtedy veľmi obmedzená) to znamenalo, že všetci Česi boli v odboji a všetci Slováci kolaborovali. Ani na chvíľu som nepomyslel na Francúzsko, ktoré takúto schematickú predstavu spochybňovalo: neboli sme azda my, Francúzi, príkladom odboja aj kolaborácie? Pravdupovediac, až keď som sa dozvedel, že Tito bol Chorvát (takže nie všetci Chorváti kolaborovali a zrejme ani všetci Srbi sa nezapojili do odboja), začal som vnímať situáciu vojnového Československa jasnejšie: na jednej strane boli Čechy a Morava (teda dnešné Česko), ktoré Nemci obsadili a pripojili k ríši (čím Česi získali nezávideniahodný štatút protektorátu, považovaného za neoddeliteľnú súčasť veľkého Nemecka), a na druhej bol Slovenský štát, teoreticky nezávislý, ale v nacistickom područí. To, samozrejme, nijakým spôsobom nepredurčovalo správanie jednotlivcov.

4

Keď som v roku 1996 prišiel do Bratislavy a chystal sa ďalej pokračovať v ceste na východné Slovensko, kde ma na jednej vojenskej škole čakalo miesto učiteľa francúzštiny, jedna z prvých vecí, na ktoré som sa opýtal tajomníka vojenského atašé na veľvyslanectve (len čo som sa informoval, či mi už prišla batožina, ktorá sa zatúlala kamsi do Istanbulu), sa týkala práve atentátu. Ten dobrý muž, práporčík, ktorý za čias Československa pracoval ako špecialista na odpočúvanie telefonických rozhovorov a po skončení studenej vojny prešiel do diplomatických služieb, mi o celej záležitosti poskytol prvé podrobnejšie informácie. Predovšetkým to, že atentát spáchali dvaja: jeden bol Čech a druhý Slovák. Potešilo ma, že sa na operácii podieľal aj rodák z krajiny, v ktorej mám žiť (takže v odboji boli predsa aj Slováci). O priebehu akcie toho práporčík veľa nevedel, akurát, zdá sa mi, povedal, že práve, keď bolo treba strieľať na Heydrichovo auto, jedna zbraň sa zasekla (tak som sa dozvedel, že Heydrich sedel počas útoku v aute). No zaujalo ma hlavne pokračovanie: obaja atentátnici sa aj s ďalším kamarátmi ukryli v kostole, kde sa ich Nemci pokúsili vytopiť... Zvláštny príbeh. Chcel som vedieť viac. Ale práporčík mi už nič presnejšie nepovedal.

5

Krátko po príchode na Slovensko som sa zoznámil s veľmi peknou mladou Slovenkou, zúfalo som sa do nej zaľúbil a prežil s ňou vášnivý vzťah, ktorý trval asi päť rokov. Prostredníctvom nej sa mi podarilo získať doplňujúce informácie. Najskôr mená oboch protagonistov: Jozef Gabčík a Jan Kubiš. Gabčík bol Slovák a Kubiš Čech – zdá sa, že je to zrejmé už z ich mien. V každom prípade obaja boli nedeliteľnou súčasťou československých dejín: Aurélia, tá mladá Slovenka, sa o nich učila v škole a spolu s ňou, myslím, aj všetci ostatní malí Česi a Slováci z jej generácie. Ďalej však udalosť poznala len zhruba a nevedela o nič viac než práporčík. Musel som čakať ďalšie dva či tri roky, kým som si uvedomil to, čo som vždy tušil: že ten príbeh svojou románovosťou a silou presiahne aj tie najnepravdepodobnejšie fikcie. A dospel som k tomu takmer náhodou.

Prenajal som Aurélii byt v centre Prahy, medzi Vyšehradom a Karlovým námestím. Toto námestie spája s nábrežím jedna ulica − Resslova. Na jej spodnom konci stojí zvláštna budova, ktorej presklená časť akoby vírila vo vzduchu a Česi ju volajú Tančící dům. Keď po Resslovej ulici schádzate k nábrežiu, na pravej strane zbadáte kostol. Na jeho bočnej stene je vetrací otvor, okolo ktorého sú stopy po guľkách. Na pamätnej tabuli je zoznam mien, okrem iných aj Gabčíkovo a Kubišovo, aj meno Heydricha, s ktorým naveky spojili osudy. Prešiel som okolo toho okienka aspoň dvadsaťkrát, a nikdy som si nevšimol stopy po guľkách ani tabuľu. Až jedného dňa som sa zastavil. Objavil som kostol, do ktorého sa parašutisti ukryli po útoku.

Vrátili sme sa tam s Auréliou, keď bol kostol otvorený, a navštívili sme kryptu.

V krypte bolo všetko.

6

Boli tam stopy po dráme, ktorá sa v tej miestnosti odohrala pred vyše šesťdesiatimi rokmi, a vyzerali príšerne čerstvé: bolo tu vetracie okienko z vnútornej strany, niekoľko metrov hlboký tunel, stopy po guľkách, klenutý strop a dvoje drevených dverí. No boli tu aj fotografie parašutistov, v českom a anglickom texte figurovalo meno zradcu, na jednom paneli osamelo visel nepremokavý plášť a torba, bol tam bicykel, bol tam aj samopal sten, ktorý sa v najnevhodnejšej chvíli zasekol, boli tu mená žien, náznaky neopatrnosti, bol tu Londýn a Francúzsko, boli tu legionári a exilová vláda, bola tu dedina Lidice, bol tu mladý podporučík Valčík a bola tu električka, ktorá takisto v najnevhodnejšej chvíli prechádzala križovatkou, bola tu posmrtná maska, odmena desať miliónov korún pre zradcu, boli tu tobolky s cyankáli, boli tu granáty i tí, čo ich hádzali, boli tu rozhlasoví hlásatelia a kódované správy, bol tu vytknutý členok a penicilín, ktorý sa dal zohnať iba v Anglicku, a bol tu ten, čo kontroloval celé mesto a prezývali ho Kat, boli tu vlajky s hákovými krížmi a odznaky s lebkou, boli tu nemeckí špióni pracujúci pre Anglicko a čierny mercedes s prasknutou pneumatikou, bol tu šofér, bol tu Mäsiar, hodnostári okolo truhly, policajti sklonení nad mŕtvymi telami, boli tu obrovské represálie, šľachetnosť a šialenstvo, zbabelosť a zrada, odvaha a strach, nádej a zúfalstvo, na niekoľkých štvorcových metroch tu boli všetky ľudské vášne, bola tu vojna, bola tu smrť, boli tu deportovaní Židia, vyvraždené rodiny, obetovaní vojaci, bola tu pomsta, politické hry, bol tu muž, ktorý okrem iného hral na husliach a venoval sa šermu, bol tu zámočník, ktorý sa týmto remeslom nikdy neživil, a bol tu duch odboja, ktorý sa naveky vryl do týchto múrov, boli tu stopy po boji mocností života s mocnosťami smrti, boli tu Čechy, Morava i Slovensko, do niekoľkých kameňov tu boli vpísané celé dejiny sveta.

A vonku bolo sedemsto esesákov.

7

Pri sliedení na internete som objavil film s názvom Konferencia vo Wansee, v ktorom hrá Kenneth Branagh Heydricha. Rýchlo som si DVD objednal, stálo päť eur aj s dodaním, a o tri dni som ho mal doma.

Je to rekonštrukcia konferencie vo Wansee, kde Heydrich spolu s Eichmannom 20. januára 1942 v priebehu niekoľkých hodín stanovili možné spôsoby konečného riešenia. V tom čase už prebiehali masové popravy v Poľsku a v Sovietskom zväze, ale vykonávali ich vyhladzovacie komandá SS (Einsatzgruppen), ktorým stačilo zhromaždiť stovky, prípadne tisícky obetí na poli či v lese a postrieľať ich zo samopalov. Lenže tento spôsob katom trhal nervy a narúšal morálku aj takým vycvičeným jednotkám, akými boli SD alebo gestapo – dokonca aj Himmler pri jednej z takýchto masových popráv takmer zamdlel. Potom SS začali obete dusiť výfukovými plynmi v preplnených nákladiakoch, no táto technika zostávala na relatívne domáckej úrovni. Po konferencii vo Wansee Heydrich zveril vyhladzovanie Židov svojmu vernému Eichmannovi a premenil ho na obrovský logistický, sociálny a ekonomický projekt.

Kenneth Branagh sa úlohy zhostil dosť rafinovane − podarilo sa mu skĺbiť mimoriadnu vľúdnosť s príkrou autoritatívnosťou a vytvoriť tak veľmi znepokojivú postavu. Napriek tomu som sa nikde nedočítal, že by skutočný Heydrich bol niekedy býval milý alebo že by bol milotu aspoň predstieral. No jedna krátka scéna vo filme predsa len zachytáva historický aj psychologický rozmer tejto postavy. Dvaja účastníci konferencie diskutujú medzi štyrmi očami. Jeden druhému prezradí, že Heydrich má údajne židovské korene, a pýta sa ho, či si myslí, že je to pravda. Druhý mu zlomyseľne odpovie: „A prečo sa to nespýtate priamo jeho?“ Prvý zbledne už len pri pomyslení na to. No o Heydrichovi sa naozaj vytrvalo tradovalo, že jeho otec je Žid, a strpčovalo mu to mladosť. Zrejme to nebol pravdivý chýr, a keby aj bol, Heydrich ako veliteľ bezpečnostnej služby nacistickej strany a SS by zo svojej genealógie mohol poľahky vymazať každú podozrivú stopu.

Nech už je akokoľvek, Heydrichova postava sa na plátne neocitla po prvý raz. Sotva rok po atentáte, v roku 1943, nakrútil Fritz Lang propagandistický film Aj kati umierajú podľa scenára Bertolda Brechta. Udalosti vo filme sú celkom vymyslené (Fritz Lang určite netušil, ako sa veci skutočne odohrali, a ak to aj vedel, prirodzene, nechcel to šíriť), ale tým sú dômyselnejšie: Heydricha v ňom zavraždil český lekár, účastník vnútorného odboja, a ukryl sa u dievčiny, ktorej otca, univerzitného profesora, odvliekli okupanti a spolu s ďalšími miestnymi osobnosťami ho chceli na odplatu popraviť, ak by sa vrah sám neudal. Kríza je spracovaná mimoriadne dramaticky (Brecht zrejme nepustil) a k rozuzleniu dochádza až vo chvíli, keď sa účastníkom odboja podarí hodiť vinu na zradcu-kolaboranta − jeho smrťou sa záležitosť i film končí. V skutočnosti však partizáni ani český ľud nevyviazli tak ľahko.

Fritz Lang sa rozhodol Heydricha zobraziť pomerne hrubo: ako upadnutého, zženšteného zvrhlíka s jazdeckým bičíkom zdôrazňujúcim jeho krutosť a zároveň mravnú skazenosť. Pravda, o skutočnom Heydrichovi sa hovorilo, že je sexuálne zvrátený a rozpráva falzetom, ostro kontrastujúcim s celým jeho zjavom, no nafúkanosť, tvrdosť a dokonalý árijský profil ničím nepripomínajú kreatúru, ktorá sa motká v Langovom filme. Pravdupovediac, kto chce vidieť jeho vernejšie zobrazenie, mal by si znova pozrieť Chaplinovho Diktátora: vedľa diktátora Hynkla stoja dvaja drábi, jeden tukom obrastený fičúr, ktorého predlohou bol očividne Göring, a štíhly dlháň s oveľa ľstivejším, chladným a tvrdým výrazom: nie je to Himmler, ten malý, fúzkatý a neotesaný prešibanec, ale skôr Heydrich, jeho veľmi nebezpečná pravá ruka.

8

Hádam po stýkrát som sa vrátil do Prahy. Tentoraz so mnou bola iná mladá žena, nádherná Natacha (napriek svojmu menu Francúzka, dcéra komunistov, ako my všetci). Znova som mal namierené do krypty. V prvý deň bola pre štátny sviatok zavretá, ale oproti kostolu som zbadal bar, ktorý sa volal – nikdy predtým som si to neuvedomil – U parašutistov. Steny vo vnútri boli polepené fotkami a dokumentmi, freskami a plagátmi týkajúcimi sa mojej záležitosti. Vzadu bola veľká nástenná maľba Veľkej Británie. Farebné body označovali jednotlivé vojenské základne, kde sa komandá českej exilovej armády pripravovali na misie. Dali sme si s Natachou pivo.

Na druhý deň sme sa vrátili, keď bol kostol otvorený, a ja som Natachi ukázal kryptu. Na moje želanie tam dokonca nafotila zopár záberov. Vo vstupnej miestnosti premietali krátky film, rekonštrukciu atentátu; pokúsil som sa rozoznať miesta, kde sa odohral, aby som ta mohol zájsť, ale bolo to ďaleko od centra, na predmestí. Mená ulíc sa zmenili a ja dodnes nedokážem určiť, kde presne k atentátu došlo. Pri východe z krypty som objavil dvojjazyčné letáky s informáciami o výstave s českým názvom Atentát a anglickým Assassination. Medzi názvami v češtine a angličtine bola fotografia Heydricha v spoločnosti nemeckých dôstojníkov a jeho tunajšej pravej ruky, sudetského Nemca Karla Hermanna Franka. Všetci v slávnostných uniformách stúpajú po schodišti obloženom drevom. Na Heydrichovej tvári je namaľovaný červený terč. Výstava bola vo Vojenskom múzeu neďaleko stanice metra Florenc, no na letáku nebol nijaký dátum, len otváracie hodiny múzea. Vybrali sme sa tam ešte v ten istý deň.

V múzeu nás starostlivo privítala drobná staršia pani. Vyzerala šťastná, že má návštevníkov, a pozvala nás na prehliadku jednotlivých sál v budove. Ale mňa zaujímala len jedna miestnosť, tá, ktorej vstup zdobil obrovský papierový panel s plagátom podobným reklame na hollywoodsky horor, ohlasujúci výstavu o Heydrichovi. Rozmýšľal som, či je súčasťou stálej expozície. Vstup bol voľný, tak ako do celého múzea, a drobná pani, zvedavá, odkiaľ pochádzame, nám dala sprievodnú brožúru v angličtine (ľutovala, že materiály má len v angličtine a nemčine).

Výstava prekonala všetky moje očakávania. Až tu bolo naozaj všetko − okrem fotografií, listov, plagátov a iných dokumentov som videl aj zbrane a osobné veci parašutistov, ich spisy vypracované anglickými službami, so známkami, hodnotením i posúdením ich schopností, Heydrichov mercedes s prasknutou pneumatikou a dierou v pravých zadných dverách, osudný list milenca, ktorý písal svojej láske, a zapríčinil tým masakru v Lidiciach, a hneď vedľa nich pasy s fotografiami i množstvo ďalších autentických a ohromujúcich stôp tejto udalosti. Horúčkovito som si písal poznámky, no bolo mi jasné, že mien, dátumov a detailov je priveľa.

Keď sme odchádzali, spýtal som sa panej, či sa informačná brožúra s prekladmi všetkých popisiek a komentárov k dokumentom, ktorú nám požičala, nedá kúpiť − ľutuje, ale nie. Vynikajúco urobená, ručne viazaná knižočka: očividne nebola určená na predaj. Keď pani, dojatá mojou lámanou češtinou, videla, aký som zarazený, vzala mi brožúru z rúk a rázne ju Natachi strčila do kabelky. Potom si položila prst na ústa a naznačila nám, aby sme už išli. S dojatím sme sa s ňou rozlúčili. Je pravda, že vzhľadom na počet návštevníkov múzea brožúra určite nikomu nechýbala. No aj tak to bolo veľmi milé. O dva dni neskôr, hodinu pred odchodom autobusu do Paríža, som sa do múzea vrátil a venoval tej drobnej panej bonboniéru. Celá zmätená ju odmietala prijať. No v brožúre, ktorú mi venovala, bolo toľko pokladov, že bez nej, a teda bez tej panej, by táto kniha nevyzerala práve takto. Ľutujem, že som si vtedy netrúfol spýtať sa jej, ako sa volá. Mohol by som sa jej tu poďakovať trochu slávnostnejšie.

9

Na strednej škole sa Natacha dva roky za sebou zúčastnila vedomostnej súťaže o odboji a dvakrát tú súťaž vyhrala, čo, ak sa nemýlim, sa nikdy predtým nestalo, ani sa to už nikdy potom nezopakovalo. Vďaka tomuto dvojitému víťazstvu jej dovolili niesť vlajku na jednej pamätnej slávnosti a navštívila koncentračný tábor v Alsasku. Cestou v autobuse sedela vedľa jedného starého pána, účastníka odboja, ktorý si ju veľmi obľúbil. Požičal jej nejaké knihy a dokumenty, a viac sa nestretli. O desať rokov neskôr, keď mi túto príhodu trochu previnilo porozprávala, lebo ešte stále mala doma jeho dokumenty, hoci netušila, či ten pán vôbec ešte žije, navrhol som jej, aby sa mu ozvala. Hoci sa presťahoval na opačný koniec Francúzska, aj tak sa mi ho podarilo vypátrať.

A tak sme ho navštívili v peknom bielom dome neďaleko Perpignanu, kde sa usadil aj s manželkou.

Popíjali sme muškát a počúvali príbeh o tom, ako vstúpil do odboja, ako sa dal k partizánom a čo vlastne robil. V roku 1943 mal devätnásť rokov a pracoval v mliekarni u strýka. Ten mal švajčiarske korene a hovoril po nemecky tak dobre, že vojaci, ktorí chodili po zásoby, sa tam vždy zastavili na kus reči. Odbojári najskôr mladého muža požiadali, aby pre nich zbieral zaujímavé informácie, ktoré odpočul z rozhovorov strýka s vojakmi − napríklad, kam sa jednotky presúvajú. Potom im pomáhal so zbieraním škatúľ s materiálom, ktoré v noci zhadzovali spojenecké lietadlá. Keď napokon dovŕšil vek, v ktorom Nemci povolávali na povinné práce, a hrozilo, že ho pošlú do Nemecka, pridal sa k ozbrojeným odbojovým jednotkám a zúčastnil sa na oslobodzovaní Burgundska. Zrejme aktívne, súdiac podľa počtu Nemcov, ktorých údajne zabil.

Jeho príbeh ma úprimne zaujal, no dúfal som, že sa dozviem aj niečo, čo by sa dalo použiť pri písaní knihy o Heydrichovi. Ale netušil som, čo by to malo byť.

Spýtal som sa ho, či po vstupe do odboja absolvoval nejaký vojenský výcvik. Nie, povedal mi. Akurát ho naučili narábať s ťažkým samopalom a prešiel niekoľkými školeniami: rozložiť a zložiť zbraň so zavretými očami, streľba. Keď prišiel k jednotkám, šupli mu samopal a bolo. Bol to anglický samopal značky Sten. Zbraň, na ktorú sa podistým vôbec nedalo spoľahnúť: stačilo pažbou udrieť o zem a celý zásobník letel do vzduchu. Svinstvo. „Sten bol absolútne nahovno, inak sa to nedá povedať!“

Takže nahovno, pozrime sa...

10

Povedal som, že sivá eminencia vedľa Hynkela-Hitlera v Chaplinovom diktátorovi bola inšpirovaná Heydrichom, no nie je to pravda. Je pravda, že v roku 1940 bol Heydrich doslova mužom v tieni, mnohí ho nepoznali, a zvlášť nie Američania. Ale to, samozrejme, nevadí, Chaplin by mohol uhádnuť, že existuje, a nemýlil by sa. V skutočnosti je diktátorov dráb prezentovaný ako inteligentný had, ktorý ostro kontrastuje so smiešnou paródiou tučného Göringa. No je v ňom aj kus figliarstva a lenivosti, a tie u budúceho Pražského kata nenájdeme.

Pokiaľ ide o ďalšie filmové zobrazenia Heydricha, nedávno som v televízii videl starý film Douglasa Sirka (vraj pôvodom Čecha) Hitlerov šialenec. Je to americká propaganda nakrútená za týždeň, ktorá sa v kinách objavila v roku 1943, krátko pred Langovým filmom Aj kati umierajú. Celkom vymyslený dej (tak ako u Langa) umiestňuje centrum odboja do Lidíc, do dediny martýrov, ktorú postretol rovnaký osud ako francúzsky Oradour. Vo filme ide o to, či sa dedinčania pridajú k parašutistovi vyslanému z Londýna: pomôžu mu, budú sa držať v úzadí, alebo ho dokonca zradia? Problém tohto filmu je, že prípravu atentátu tak trochu redukuje na miestnu iniciatívu, ktorá vyplynula z rôznych náhod a okolností (Heydrich náhodou prechádza Lidicami, kde sa náhodou ukrýva parašutista, a opäť len náhodou sa dozvieme, o koľkej má dedinou prechádzať protektorovo auto atď.). Zápletka je teda oveľa menej pôsobivá ako v Langovom filme podľa Brechtovho scenára, z ktorého dramatickej sily vznikne skutočná národná epopeja.

Ale herec, ktorý stelesňuje Heydricha, je skvelý. Po prvé, naozaj sa naňho podobá. A po druhé, darí sa mu sprostredkovať jeho surovosť, hoci postavu nevyšperkoval nijakými prehnanými tikmi, ako to urobil Lang pod zámienkou, že treba zdôrazniť jeho zvrhlú dušu. Heydrich bol síce zhubný sviniar, ale nebol to Richard III. Ten herec je John Carradine, otec Davida Carradina, známeho Tarantinovho Billa. Najvydarenejšou časťou filmu je scéna umierania: Heydrichom na lôžku lomcuje horúčka, no cynicky a v istom zmysle shakespearovsky pri tom Himmlerovi vraví niečo, čo sa mi zdá dosť hodnoverné: nie je to nič zbabelé ani hrdinské, Pražský kat umiera bez pokánia i fanatizmu a ľutuje len to, že opúšťa jediné, na čom mu záležalo – vlastný život.

Povedal som „hodnoverné“.

11

Prešli mesiace, potom roky, a tento príbeh vo mne stále bujnie. A kým môj život plynie so všetkým, čo k nemu patrí, s radosťami, drámami, sklamaniami i osobnými nádejami, police v mojom byte sa zapĺňajú knihami o druhej svetovej vojne. Hltám všetko, čo mi príde pod ruku, vo všetkých možných jazykoch, chodím do kina na všetky možné filmy – na Pianistu, Pád tretej ríše, Diablovu dielňu, Čiernu knihu atď. – a televízor mám stále naladený na kanáli Histoire. Dozvedám sa kopu vecí, mnohé z nich len vzdialene súvisia s Heydrichom, ale vravím si, že všetko sa môže zísť, musím tú dobu nasať, ak mám pochopiť jej ducha, až napokon postačí zatiahnuť a niť poznania sa bude sama odvíjať. Rozsah vedomostí, ktoré vstrebávam, ma nakoniec vydesí. Napíšem dve strany, no prečítam tisíc. Pri takomto tempe zomriem skôr, než sa dostanem aspoň k príprave atentátu. Jasne cítim, že hlad po dokumentoch, ktorý je v princípe zdravý, mi začína škodiť, v podstate je to zámienka na odkladanie písania.

Popritom mám pocit, že všetko v mojom živote ma k tomuto príbehu vedie. Natacha si prenajme garsónku na Montmartri a vstupný kód pri dverách je 4206 – hneď mi napadne jún 1942. Potom mi oznámi dátum svadby svojej sestry a ja nadšene vykríknem: „27. máj? Neuveriteľné! Výročie atentátu!“ (Natacha zrozpačitie.) Nasledujúce leto sa pri návrate z Budapešti zastavíme v Mníchove − na veľkom námestí v starom meste je šialené zhromaždenie neonacistov. Zahanbení Mníchovčania mi vravia, že také niečo ešte nevideli (neviem, či im mám veriť). Prvý raz v živote si na DVD pustím jeden z Rohmerových filmov: hlavná postava, dvojitý agent, sa v tridsiatych rokoch osobne stretne s Heydrichom. V Rohmerovi! Je až zábavné sledovať, ako pri hlbokom záujme o nejakú tému človeka všetko zdanlivo vedie práve k nej.

Čítam aj veľa historických románov, chcem vedieť, ako sa iní potýkajú s úskaliami tohto žárnu. Niektorí sa dokážu až neskutočne pevne držať faktov, iní na ne viac-menej kašlú a ďalší zase šikovne obchádzajú múry historickej pravdy a ani si pri tom veľmi nevymýšľajú. Napriek tomu ma zarazí, že vo všetkých prípadoch fikcia prevláda nad históriou. Je to logické, ale akosi sa s tým neviem zmieriť.

Vydareným príkladom je pre mňa román S uzdou v zuboch od Vladimira Poznera, príbeh baróna Ungerna, toho istého, ktorého stretáva komixový hrdina Corto Maltese v časti Corto Maltese na Sibíri. Poznerov román má dve časti: prvá sa odohráva v Paríži a venuje sa autorovým výskumom a zbieraniu svedectiev o hlavnej postave; v druhej časti sa bez varovania ocitáme priamo v Mongolsku a začína sa samotný román. Je to strhujúce a veľmi vydarené. Občas si tú pasáž čítam stále dookola. Ak mám byť presný, obe časti sú vlastne oddelené krátkou prechodovou kapitolou nazvanou Tri stránky dejín. Končí sa touto vetou: „Práve sa začal rok 1920.“

Podľa mňa je to geniálne.

12

Maria sa už asi hodinu nešikovne snaží hrať na klavíri, keď napokon začuje, že sa rodičia vracajú. Bruno, jej otec, otvára dvere svojej žene Elisabeth, ktorá má na rukách bábätko. Zavolajú na dievčatko: „Poď sa pozrieť, Maria. Toto je tvoj braček. Je celkom malý a musíš k nemu byť veľmi dobrá. Volá sa Reinhardt.“ Maria neurčito prikývne. Bruno sa jemne skloní nad novorodenca. „Aký je krásny!“ povie. „Aký je blonďavý!“ povie Elisabeth. „Bude z neho hudobník.“

13

Pravdaže, mohol by som, a možno by som dokonca mal, tak ako Victor Hugo, na úvod zdĺhavo, aspoň na desiatich stranách, opisovať mestečko Halle, kde sa Heydrich v roku 1904 narodil. Hovoril by som o uliciach, obchodoch, pamätníkoch, o všetkých miestnych kuriozitách, o obecných úradoch, o infraštruktúrach, o gastronomických špecialitách, o obyvateľoch a ich náladách, ich zvykoch, politických názoroch, o ich vkuse a záľubách. Potom by som zaostril na dom Heydrichovcov, na farbu okeníc a záclon, na zariadenie izieb a na to, z akého dreva je stôl uprostred salóna. Nasledoval by podrobný opis klavíra a dlhý komentár o nemeckej hudbe na začiatku storočia, o jej dôležitosti pre spoločnosť, o skladateľoch, o prijatí jednotlivých diel či o význame Wagnera... až potom by som prešiel k vlastnému rozprávaniu. Spomínam si na jednu nekonečnú, prinajmenšom osemdesiatstranovú odbočku v Chráme Matky Božej v Paríži o fungovaní právnych ustanovizní v stredoveku. Zdala sa mi výborná. Ale preskočil som ju.

Rozhodol som sa teda svoj príbeh mierne štylizovať. Celkom mi to vyhovuje, hoci v niektorých ďalších pasážach, najmä v scénach, ku ktorým mám až príliš veľa dokumentov, budem musieť odolávať pokušeniu predviesť, koľko toho viem. V tomto prípade však musím priznať, že o Heydrichovom rodnom meste mám dosť chabé vedomosti. V Nemecku nesú názov Halle až dve mestá, a ja ani len neviem, o ktorom z nich práve hovorím. Dohodnime sa predbežne na tom, že to nie je podstatné. Veď uvidíme.

14

Učiteľ vyvoláva jedného žiaka za druhým: „Reinhardt Heydrich!“ Reinhardt predstúpi, ale jedno z detí zdvihne ruku: „Pán učiteľ! Prečo ho nevoláte jeho pravým menom?“ Triedou prebehne radostné vzrušenie. „Volá sa Süss, to vie každý!“ Trieda vybuchne do smiechu, žiaci vrieskajú. Reinhardt nepovie nič, len zatne päste. Nikdy nič nepovie. Má najlepšie známky v triede. O chvíľu bude najlepší aj v telocviku. A nie je Žid. Aspoň dúfa. Jeho stará mama sa druhýkrát vydala za Žida a vraj to s jeho rodinou nijako nesúvisí. Tak to aspoň pochopil zo všeobecne známych chýrov a pobúrených námietok jeho otca, hoci on sám v tom vôbec nemá jasno.

Zatiaľ všetkým musí zavrieť ústa tým, ako cvičí na hodine telocviku. A večer, keď sa vráti domov, povie otcovi ešte predtým, ako ho bude učiť hrať na husliach, že bol zase najlepší, a otec naňho bude hrdý a pochváli ho.

No v ten večer sa na husliach nebude hrať a Reinhardt dokonca ani neporozpráva otcovi, čo bolo v škole. Keď príde domov, dozvie sa, že je vojna.

– Prečo je vojna, ocko?

– Pretože Francúzsko a Anglicko Nemecku závidia, synček.

– Prečo mu závidia?

– Pretože Nemci sú silnejší ako oni.

15

V historickom rozprávaní nie je nič umelejšie ako tieto dialógy, zrekonštruované podľa svedectiev získaných viac-menej z prvej ruky a s jediným cieľom: vdýchnuť život mŕtvym stranám minulosti. V štylistike sa tento prístup spája s názornými opismi, ktoré majú obraz oživiť natoľko, aby v čitateľovi vyvolal dojem, že ho vidí. Keď treba vzkriesiť dávno minulý rozhovor, výsledok je často silený a má opačný účinok, než sme zamýšľali – až príliš jasne vidím stehy, to, ako je pozošívaný, príliš zreteľne počujem autorov hlas dabujúci historické postavy, ktoré si chce privlastniť.

Len v troch prípadoch sa dá dialóg zrekonštruovať naozaj verne: ak je na zvukovom zázname, videozázname alebo je zapísaný. V poslednom prípade však nemáme záruku, že ide o presný prepis povedaného. Najmä tesnopisné dokumenty výpovede často zhusťujú, skracujú, preformulujú alebo syntetizujú, aj keď možno povedať, že duch a tón rozhovoru sa z nich dajú uspokojivo vyčítať.

Nech je však akokoľvek, všetky dialógy v tejto knihe, ktoré sa nemôžu oprieť o overiteľné, na slovo presné pramene, budú vymyslené. Nebude ich však sprevádzať názorný opis, naopak, budú mať skôr charakter exempla. Takže buď extrémna presnosť, alebo extrémna názornosť. A aby v tom nenastal zmätok, budú všetky vymyslené dialógy (ale nebude ich veľa) koncipované ako divadelné výstupy. Takže len kvapka štylizácie v oceáne skutočnosti.

16

Malý Heydrich, zlatučký, svetlovlasý vzorný žiak milovaný rodičmi, huslista, klavirista a malý chemik má hlas ako rapkáč. Vyslúži si ním prvú prezývku na dlhom zozname hanlivých mien – v škole ho volajú „Koza“.

Stane sa to v čase, keď sa mu ešte možno posmievať tak, že tým človek neriskuje život. No zároveň sa to stane v citlivom období detstva, keď sa v človeku rodí pocit krivdy.

17

Román Roberta Merla Smrť je mojím remeslom podáva životopis osvienčimského veliteľa Rudolfa Hössa. Merle jeho život rekonštruuje na základe svedectiev a poznámok, ktoré si Höss písal vo väzení, keď čakal na popravu obesením v roku 1947. Celá prvá časť rozoberá jeho detstvo a doslova smrtonosnú výchovu mimoriadne konzervatívnym, duševne strnulým otcom. Autorov zámer je jasný: chce nájsť príčiny, či dokonca vysvetlenia Hössovho ďalšieho smerovania. Robert Merle sa snaží vytušiť – hovorím vytušiť, nie pochopiť –, ako sa možno stať veliteľom v Osvienčime.

Ja takýto zámer – hovorím zámer, nie ambíciu – s Heydrichom nemám. Netvrdím, že Heydrich bol zodpovedný za konečné riešenie preto, lebo spolužiaci ho, keď mal desať rokov, prezývali „Koza“. Nemyslím si dokonca ani to, že šikanovanie pre jeho údajný židovský pôvod by vôbec malo niečo vysvetľovať. Tieto fakty spomínam len ako ironické dofarbenie jeho budúceho osudu: „Koza“ sa stane tým, koho budú v časoch najväčšej moci volať „najnebezpečnejším mužom tretej ríše“.

A Žid Süss sa premení na „Veľkého plánovača holokaustu“. Kto by si to bol pomyslel?

18

Predstavujem si takúto scénu.

Reinhardt s otcom sa skláňajú nad mapou Európy rozloženou na veľkom stole v salóne a posúvajú vlajočky. Sústredia sa, lebo ide o veľa, situácia je veľmi vážna. Vzbury oslabili víťaznú armádu Wilhelma II. No spustošili aj francúzsku armádu. A Rusko sa rovno dalo uniesť boľševickou revolúciou. Našťastie Nemecko nie je Rusko, tá zaostalá krajina. Germánska civilizácia stojí na takých pevných pilieroch, že ju komunisti nemôžu nikdy zničiť. Ani oni, ani Francúzsko. A, pravdaže, ani Židia. V Kieli, Mníchove, Hamburgu, Brémach, Berlíne sa nemecká disciplína zmocňuje rozumu, moci i vojny.

Vtedy sa otvoria dvere. Elisabeth, matka, vbehne do miestnosti. Je ako pomätená. Kaiser odstúpil. Je vyhlásená republika. Za kancelára vymenovali socialistu. Chcú podpísať prímerie.

Reinhardt onemie od prekvapenia a široko roztvorenými očami pozrie na otca. Ten po niekoľkých dlhých sekundách zašepká jedinú vetu: „To nie je možné.“ Je 9. novembra 1918.

19

Neviem, prečo bol otec Bruno Heydrich antisemita. Viem však, že ho považovali za veľmi vtipného človeka. Zdá sa, že bol veselý, naozaj zábavný spoločník. Okrem toho sa vravelo, že jeho vtipy sú také smiešne, že je určite Žid. To sa, našťastie, nebude dať použiť pri jeho synovi, ktorý zmyslom pre humor nikdy nevynikal.

20

Nemecko prehralo, v krajine zavládol chaos a podľa čoraz väčšej hŕstky obyvateľstva ju do záhuby viedli Židia a komunisti. Tak ako všetci, aj mladý Heydrich neurčito zdvíha zaťatú päsť. Dá sa naverbovať do Freikorpsu, do milícií, ktoré chcú zaujať miesto armády v boji proti všetkému, čo je naľavo od krajnej pravice.

Freikorps, dobrovoľnícke zbory, tie polovojenské organizácie oddané boju proti boľševikom, teda začali úradne existovať za vlády sociálnych demokratov. Môj otec by povedal, že na tom nie je nič čudné, pretože podľa neho socialisti zakaždým zradili. Paktovať s nepriateľom, to bola ich druhá prirodzenosť. Potvrdzuje to množstvo príkladov. Napokon, socialista potlačil aj spartakovskú revolúciu a dal zlikvidovať Rosu Luxemburgovú. Postarali sa o to práve dobrovoľnícke zbory.

Mohol by som spresniť, ako prišlo k tomu, že sa Heydrich angažoval v týchto dobrovoľníckych zboroch, ale nezdá sa mi to potrebné. Stačí vedieť, že bol ich príslušníkom a patril k „čatám technickej podpory“, ktoré mali zabrániť obsadeniu tovární a v prípade generálneho štrajku zaistiť hladké fungovanie verejných služieb. Už vtedy mal vycibrený zmysel pre štát!

Na skutočných príbehoch je dobré to, že sa netreba starať o to, aby pôsobili skutočne. Nemusím vykresľovať mladého Heydricha v tomto období. V rokoch 1919 až 1922 stále žije v Halle (v Halle an der Saale, overil som si to), spolu s rodičmi. V tom čase sa dobrovoľnícke zbory rozšíria prakticky všade. Jeden z nich vznikne aj zo slávnej „bielej“ námornej brigády korvetného kapitána Ehrhardta. Na zástave má hákový kríž a jeho bojový spev je Hakerkreuz am Stahlhelm (Hákový kríž na oceľovej prilbe). To podľa mňa scénu vykresľuje oveľa lepšie než akýkoľvek dlhý opis.

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99