Monica Kristensen

Hľadanie

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Copyright © by Monica Kristensen, 2008

Published by agreement with Ordfronts Förlag AB,

Stockholm and Leonhardt & Høier Literary Agency A/S, Copenhagen

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Translation © Eva Lavríková, 2015

Cover © Marenčin Media, 2015

Design © Katarína Marenčinová, 2015

Jazyková úprava Kvetoslava Slobodníková

469. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-385-4 (viaz.)

ISBN (ePDF)

ISBN 978-80-8114-490-5 (ePub)

Kapitola

STOPY

Štvrtok 22. februára 13:30

Prikrčil sa za veľkým snehovým závejom a kolenačky sa opatrne šmýkal dopredu. Za ním sa týčili ďalšie záveje. Kryli cestu vedúcu k domom v časti Blåmyra, kde žili muži z baníckej spoločnosti. Občas okolo prešlo auto, ale svetlá reflektorov ho míňali. Peši za poslednú polhodinu okolo neprešiel nik. Bolo len málo pravdepodobné, že by ho tam niekto mohol zbadať. On mal však dobrý výhľad.

Mrzlo, až prašťalo. Poriadne si pritiahol čapicu k hlave a kožušinový šilt stiahol hlbšie do čela. Po chvíli pred ním nastal ruch. V hlbokom snehu, ktorý napadal cez noc, lozili a pobehovali malé postavičky. Striehol. Takmer hneď zbadal tú, čo hľadal. Od radosti prižmúril oči. Malé medvieďa sa vonku hralo aj dnes. Skotúľalo sa dolu kopcom a na okamih ho zakryl sneh. Vyšplhalo sa, postavilo na štyri, spadlo a zmizlo z dohľadu, vzápätí sa však znovu objavilo. Z kopčeka sa k nemu šmykli aj dva neposedné zajačiky. Jeden zajac bol zelený, natrhnuté uško mu viselo a pohojdávalo sa pri líci. Druhý bol modrý. Spolu poskakovali v snehu a stratili sa za kôlňou na druhom konci detského ihriska. Ešte dlho hľadel za nimi.

Po niekoľkých minútach sa prikĺzal bližšie. Vedel, že na jednom mieste za kôlňou dočiahnu cez plot. Nahromadila sa tam kopa snehu, po ktorej by cez plot preliezli aj tí najmenší. Ale nie vždy sa im chcelo. Občas len ostali stáť a spýtavo naňho hľadeli veľkými ligotavými očami – možno nerozumeli, čo od nich chce, keď na nich mával, aby podišli bližšie.

Odváži sa im dnes niečo ponúknuť? Možno pomaranč... Nie, na to je príliš chladno. Najistejšie bude ostať pri sladkostiach. Tie majú rady. Stiahol si rukavicu a zalovil v hlbokom vrecku.

Z druhej strany budovy stála na hornom schodíku pred vchodom riaditeľka škôlky. Triasla sa od zimy. Úzkostlivo hľadela na cestu vedúcu popri škôlke. Bol koniec februára, obloha bola zreteľne jasnejšia ako ešte pred pár dňami. Nepotrvá dlho a po prvý raz tento rok sa objaví slnko. Hory vôkol malého polárneho mestečka sa naťahovali do výšky a strácali sa v rozprávkovej krajine oblakov, sfarbených do červena či do žlta. Domy dolu v meste Longyearbyen však stále ležali hlboko v modrastých tieňoch.

Riaditeľka v hrubom vzorovanom svetri mrzla, predsa však naďalej postávala na schodoch a znepokojene žmúrila na cestu vedúcu k malému osvetlenému námestiu. Postavy náhlivo vchádzali do obchodov či vychádzali von, len zriedka sa niekto pristavil a niekomu prihovoril. V tichom, jasnom ovzduší bolo zreteľne počuť zvuky, predsa však zneli akosi tlmene – akoby boli všetci zavretí v malej škatuli.

Kam sa podelo to otravné dievčisko? Vari sa jej naozaj podarilo dostať von? Riaditeľka sa nevedela zbaviť nepríjemného pocitu, hoci nechápala, ako si Ella mohla otvoriť vchodové dvere. Bezpečnostný prídavný zámok vo výške mimo dosahu drobných detských prstov bol predsa zamknutý. Nie, určite sa znovu objaví ako všetky ostatné deti počas tejto zimy. Len bolo naozaj rozčuľujúce nevedieť, kam sa to schovávajú. Ťažko veriť, že si dokážu nájsť nejaký kútik, kde ostanú skryté. Nebolo to desivé, to nie. Tak ďaleko zachádzať nechcela. Ale iritujúce, to áno.

Riaditeľka škôlky si uvedomovala, že hľadí na niečo, čo ju znepokojuje. Na ceste v smere od škôlky k Polárnemu hotelu sa zreteľne črtali stopy. Lepšie povedané, dvoje stopy. Priamočiare odtlačky veľkých dospelých topánok. A vedľa nich drobné odtlačky detských topánočiek, miestami sa prepletajúce pomedzi veľké stopy. Mohol azda niekto vyzdvihnúť Ellu bez toho, aby dal vedieť? V takom prípade by sa riaditeľka osobne postarala o to, aby sa dotyčná osoba podobne nezodpovedne zachovala posledný raz. V tomto bola prísna. V prípade, že mal niektoré z detí vyzdvihnúť niekto iný ako jeden z rodičov, vyžadovala upozornenie vopred.

Dvoje stopy v čerstvo napadanom snehu pôsobili mierumilovne. Ich presné hrany, nenarušené jediným závanom vetra, sa ostro rysovali v kužeľoch svetla z pouličných lámp. Ľudoprázdna cesta viedla popred novú svetložltú nemocnicu povyše škôlky, s oknami upokojujúco porozsvecovanými. Stopy viedli popri závejoch, kam oko dohliadlo. Ale v tichom povetrí sa už znovu začínali vznášať snehové vločky. Z modrastého svetla sa sypali drobné snehové ihličky a tu či tam nerozhodne vírili vo vzduchu. Čoskoro stopy zmiznú.

Riaditeľka si povzdychla a vošla naspäť do chodby preplnenej rôznofarebným detským oblečením, povešaným na nízkych poličkách a vešiakoch. Dnes sa deti z ihriska vrátili skôr kvôli chladu. Elline otepľovačky na jej vešiaku neviseli, to však nemuselo znamenať vôbec nič. Deti sa vyzliekli a nechali oblečenie hocikde, v tomto boli beznádejné. Ale ani Ellina hnedá čapica s chlpatými medvedími uškami neležala na polici. Aj jej čižmy boli preč. Ella bola na svoju čiapku a ružové kožené čižmičky s bielou kožušinovou obrubou pyšná. Nikto iný také nemal. Dostala ich od milovanej babičky z juhu a dávala si dobrý pozor, aby ich niekde nezapatrošila. Riaditeľka si pomyslela, že ak niekde nájde čiapku a čižmy, tak ani Ella nebude ďaleko.

Škôlka ležala v centre Longyearbyenu. Obyvatelia mesta to vraveli bez štipky irónie. Len turistov vždy pobavilo, že pre známy priestor s úradmi, obchodmi a podnikmi sa používalo označenie námestie a centrum.

Ale práve návštevníci boli tí, čo tomu nerozumeli. Netušili, že medzi poslednými domami v údolí Adventdalen a žeriavmi transportujúcimi uhlie na nábreží Kullkaia sa rozprestierali celé kilometre pustých ciest. Prehliadali dlhé tiene dopadajúce na domy v okrajových častiach Blåmyry a Skjæringu. A nevedeli o stopách ľadových medveďov, ktoré prechádzali mestom na ceste k zamrznutým fjordom nečujne, takmer splývajúc so snehom. Stáli obyvatelia vedeli, že aj v tom najmenšom mestečku je vždy centrum, kde je dovolené uvoľniť sa a cítiť bezpečne. Tu uprostred mesta stála aj škôlka a nemocnica. Medzi nimi sa mierumilovne vinula pešia zóna. Medvedie stopy tu nikto nikdy nevidel.

Široký chodník pešej zóny viedol od Polárneho hotela krížom cez námestie s živo pôsobiacou bronzovou sochou baníka s ochrannou prilbou na hlave a s čakanom v ruke a ďalej popri novej budove spoločnosti Basecamp, postavenej zo skvejúcich sa striebristých panelov z naplaveného dreva. Pokračoval pomedzi obchod Rabiesbua a obchod so športovými potrebami, až napokon vyústil do Ulice Hilmara Rekstena, kde chodcom ostal už len úzky chodníček, po ktorom mohli pokračovať peši ďalej. Aj ten však využívali najmä snežné skútre.

Pešia zóna nebola veľmi frekventovaná. Využívalo sa najmä niekoľko metrov od parkoviska pri Špicberskom denníku nahor k budove pošty a banky. Alebo od parkoviska pri Dome služieb smerom k námestiu. Stále viacerí chodili do práce autom. Onedlho budú jedinými chodcami tí so psami a bežci.

Obdobie tmy už nebolo ako kedysi. Predtým mohol človek na prechádzke mestom stretnúť ostatných obyvateľov a nadviazať rozhovor. Všetci vedeli, kto šiel von, kadiaľ kráčal, čo sa vôkol deje. Teraz bolo ťažšie mať prehľad. Polárna noc si okrajové časti mesta opäť privlastnila.

„Našla si Ellu?“ Kolegyňa, ktorá mala na starosti najstaršie deti, nečujne vošla do chodby a zrazu stála vedľa nej.

Riaditeľka zaváhala. Nechcela svojich zamestnancov vystrašiť, ak to nebolo nutné. „Nejaké detské stopy boli priamo pred vchodom, ale to predsa nemohla... Aj keby sa jej nejakým spôsobom podarilo odomknúť si zvnútra, nedokázala by za sebou zamknúť zvonka. Tak vysoko nedočiahne. Samozrejme, mohol to byť dospelý...“ Skľúčene pozrela na kolegyňu. „Prešla si všetky miestnosti? A čo záchody?“

„Pozrela som sa všade. Dokonca som volala aj jej otcovi, ale nedvíha telefón. Asi je v bani.“

„Povedala si niečo Tone?“ Riaditeľka sa obozretne rozhliadla.

„Nie, je vnútri s najmenšími. Pre zmenu vyzerá celkom spokojne. Nemala som to srdce povedať jej, že jej dcéra sa zase raz niekam zatúlala. Naposledy bola celá bez seba.“

Kolegyňa zodvihla rukavičku ležiacu na zemi a položila ju na policu. „Nechápem, kam sa môžu podieť, ty hej? Mám pocit, že sme hľadali úplne všade. Dokonca aj v komôrke.“

Bez slova na seba hľadeli.

Muž za snehovým závejom si bol istý, že ho nik nevidel. Myslel na deti a ich červené tváričky. Na červené nošteky a líčka, na to, ako sa posmrkávaním zbavovali vlhkých kvapiek z hornej pery. Na ich ťarbavé pohyby v otepľovačkách a ligotavé očká hľadiace naňho s neskrývanou zvedavosťou. Akoby nebol iný ako všetci ostatní dospelí, s ktorými sa stretávali. Túžil si tie malé telíčka k sebe privinúť. Ale ani nenatiahol ruku, len aby tie dychtivé tváričky nevyplašil.

Deti mali zo sladkostí radosť, ale nedarilo sa mu presvedčiť ich, aby preliezli na druhú stranu plota. Sám si však netrúfal na detské ihrisko vkročiť. Za rozsvietenými oknami škôlky videl chodiť postavy. V jednej chvíli spoza závesov vykukla jedna zo žien a dlho hľadela priamo smerom k nemu. Znehybnel a dúfal, že splynul s tieňom snehového záveja.

Nestalo sa nič. Dvere sa nerozleteli a neudreli o vonkajšiu stenu budovy. Neozvali sa nahnevané hlasy, ktoré by naňho cez dvor kričali, čo tam robí.

Ubiehali hodiny. Muž za snehovým závejom mrzol, pohol sa však len zriedka, pomaly a opatrne. A zrazu bol preč.

Riaditeľka si obliekla bundu, obula čižmy a vyšla na zadné schody budovy. Pred ňou sa rozprestieralo detské ihrisko s kĺzačkami, hojdačkami a preliezačkami. V tieni plota oddeľujúceho dvor od cesty ležala zabudnutá šmýkačka. Po Elle ani chýru, ani slychu. Opatrne, takmer nesmelo zakričala jej meno. Čo keby práve niekto šiel okolo? Čo by si ľudia pomysleli, keby ju tam videli stáť a vykrikovať do tmy? Hlas sa neniesol do diaľky. Akoby sa na polceste nad ihriskom vzdal a klesol do čerstvého snehu.

Kôlňa stála v tieni. Dvere boli zaistené starým hrdzavým kovovým háčikom. Ten by Ella sama neodistila. Ale čo ak ju vnútri zavrelo nejaké iné dieťa? Čo ak ju nikto nepočul kričať o pomoc? Riaditeľka prestala premýšľať nad všetkými tými desivými alternatívami a rýchlymi krokmi zišla dolu schodmi.

Deti riaditeľku videli cez dieru v snehovom záveji. Chichotali sa, ale tichý smiech tlmili hrubými rukavicami. Veľké čižmy najskôr dunivo zišli po schodoch. Potom dlhé kroky vŕzgali v snehu krížom cez ihrisko až ku kôlni. Bunda ticho šušťala. Čo asi tak chce v kôlni? Magnus vystrčil hlavu z diery, aby lepšie videl, ale Kalle ho prudko stiahol naspäť. Potichu sedeli a strúhali na seba varovné grimasy.

Pred chvíľou zástupkyňa kvôli zime zahnala deti zo dvora. Ony však mali vrecká plné sladkostí, ktoré nestihli pojesť, a Kalle navrhol, aby sa schovali do diery pod budovou škôlky. Všetky ostatné deti postupne vošli dnu, ale táto malá partia sa utajila pod škôlkou. Teraz sa posunuli ešte hlbšie do úzkeho snehového tunela. Chápali, že riaditeľka možno hľadá práve ich. Ale nenájde ich. Dospeláci sú takí hlúpi. Deti ani nevedeli, akými slovami to opísať. Dospelí nikdy nič nechápu. Riaditeľka škôlky je dokonca presvedčená, že si nedokážu ani len otvoriť vchodové dvere škôlky!

„Blbé,“ zašepkal Kalle. Onedlho bude mať šesť rokov. To on ovláda všetky tie superslová. „Štrašne blbé.“ Vypadli mu oba predné zuby a teraz trochu šušlal. Kvôli tomu nepôsobil tak drsne a dospelo, ako by chcel.

Štyri deti sa posunuli ešte hlbšie do prázdneho priestoru pod škôlkou. Snažili sa byť potichu, ale otepľovačky na snehu šuchotali. A navyše sa nevedeli prestať hašteriť.

„Nestrkaj sa!“

„To ty si ma sotil. A kopol si ma čižmou!“

„Nekopol! To bola...“

Zvuky boli stále slabšie, až zanikli.

Tak ako väčšina domov v Longyearbyene, aj škôlka bola postavená na vysokých koloch zabitých hlboko do zeme. Na Špicbergoch boli možné len dva stavebné postupy : buď domy stáli priamo na pozemku a hýbali sa, keď sa najvrchnejšia vrstva permafrostu roztápala a zamŕzala, alebo boli postavené na podperách, ktoré boli dosť dlhé a siahali pod zem až do tých vrstiev, ktoré sa nikdy netopili. Prvá metóda sa hodila na stavby z guľatiny. Tie sa prispôsobovali a ohýbali podľa ročného obdobia. Murované domy bolo možné postaviť len druhou metódou, inak v stenách vznikali veľké praskliny. Domy na koloch mali, ak teda boli správne umiestnené v smere vetra, tú výhodu, že sneh popod dom prefúklo až na druhú stranu. Škôlka však ležala hlboko v doline. Keď bola zima bohatá na sneh, vytvorili sa okolo budovy snehové záveje a pod budovou vznikla neviditeľná dutina.

Riaditeľka deťom dovolila hrať sa pod budovou. Bola tam tma, na zemi len štrk a malé kamienky, vo vzduchu bolo cítiť zem a kov. Priestor bol nízky a úzky, aspoň pre dospelých. Rodičia väčšiny detí v škôlke Baníča boli nejakým spôsobom spätí s Veľkou nórskou špicberskou banskou spoločnosťou. Riaditeľka sa preto postarala, aby boli medzi podperami budovy vytvorené chodbičky pripomínajúce štôlne. Deti sa tak mohli hrať, že sú v bani. Napodobeniny profesionálnych banských lámp, umiestnené v pravidelnom rozstupe, boli spolu s ďalšou výbavou darom od spoločnosti. Riaditeľka považovala priestor pod škôlkou za reálny model, kde sa deti mohli poučiť o bani. Pod škôlkou sa dalo hrať v lete a na jeseň. Počas zimy boli chodby zaviate snehom. Aspoň riaditeľka bola o tom presvedčená.

Ale zopár detí zistilo, že pod budovou je aj v zime veľký prázdny priestor. Ak sa pretiahli cez dieru, ktorá sa vždy vytvorila v závetrí zadného schodiska vedúceho zo škôlky priamo na ihrisko, skĺzli sa po tvrdom usadenom snehu a dopadli do nízkej tmavej jaskyne vytvorenej naviatym snehom. Na strane obrátenej smerom k chodníku si vyhĺbili malé otvory. Cez ne potom do jaskyne prenikali tenké lúče svetla pouličných lámp. Deti odtiaľ pozorovali ľudí, čo chodili okolo, alebo aspoň hádali, komu patria topánky.

Dnes však riešili niečo iné. „Nesmieš po tom snehovom záveji preliezť cez plot. Inak všetko zničíš,“ vravel Kalle nahnevane jednému z dvojičiek. „Zopakuj to: Sľubujem, že nebudem liezť cez plot.“ Kalle hovoril neurčitým spevavým nárečím, akousi zmesou trønderčiny a severonórčiny, tak ako väčšina tých, čo vyrastali v Longyearbyene.

Malé štvorročné chlapča s plačom na krajíčku prikývlo. „Ja som len chcel tú čokoládu, čo mi podával, nechcel som...“ Smrkol a utrel si nos do rukáva.

„Dobre, dobre,“ prerušil ho mudrlantský Kalle a odvrátil sa. „Ale ak to spravíš znova, odtrhnem ti aj druhé ucho z tej zajačikovskej čapice.“

„Nemôžeš byť taký zlý, dočerta!“ Magnus cítil, že keď sa dá, mal by sa pokúsiť nad chlapcom vo svojom veku získať prevahu.

„A ty nemôžeš nadávať!“ zvolala rozhorčene Ella.

„Pssst!“ Traja chlapci sa k nej otočili a zborovo ju zahriakli. Koniec koncov, bola to baba. „Ingrid nás môže začuť, buďte ticho všetci traja!“

Posledné slovo mal ako obvykle Kalle. Strčil ruku do vrecka svojho overalu. „Čo ste dnes dostali?“ Na zem vyložil tri karamelky a vrecúško cukríkov. Pod prísnym dohľadom vyložili do snehu svoje úlovky aj ostatní. Spravodlivo sa podelili a rýchlo si sladkosti napchali do úst. Chvíľu relatívne zmierlivo sedeli a potichu cmúľali.

„Myslíš, že ťa sotil Ten šiesty?“ obrátila sa Ella na Kalleho.

„Žiadny Ten šiesty neexistuje,“ odvrkol prísne Kalle. „Niečomu takému veria iba hlupáci. A...amatéri!“ Kalleho otec bol haviarom v baniach Svea a pre banskú spoločnosť pracoval už vyše dvadsať rokov.

„Čo je to Ten šiesty?“ Jeden z dvojičiek sa bojazlivo poobzeral.

„To je akože niekto, kto chodí v bani za haviarmi, a nikto nevie, kto to je,“ vysvetľoval Kalle povýšenecky. Dvojča sa tvárilo nechápavo. „Haviari. Chápete, baníci. Keď hlboko v bani ťažia uhlie. V bani je tma, viete. Ešte väčšia tma ako tu. Takže, keď... no, keď sa niekto otočí a chce vidieť, čo robia jeho kamaráti, tak...tak zbadá, že ich je o jedného viac. Keď sú piati, tak to zrazu vyzerá, akoby tam fárali šiesti. To je Ten šiesty. Ale to len taký, ako je Ellin otec, taký nováčik... no... len noví veria na strašidlá.“

Ella pozerala do zeme. Chcela svojho ocka brániť. Ale nevedela presne, čo má povedať. „Ocko na Toho šiesteho verí. Videl ho!“ povedala napokon. Ale Kalle sa ani neobťažoval odpovedať. Ostalo ticho.

„Čo si myslíte, že je hlbšie pod škôlkou?“ spýtal sa zrazu Magnus. Už dojedol posledné sladkosti.

Kalle pokrčil plecami. Ella však bola zvedavá. „Ideme sa pozrieť?“ Začala liezť hlbšie do tmavého otvoru v snehu. Ostatné deti sa predklonili, aby lepšie videli, a Magnus pomaly liezol za ňou. Onedlho začuli Ellin výkrik. „Pomoc, tu sa to zatarasilo. Mám za krkom sneh! Jéj, to je krása. Je tu fakt tak veľa miesta. Poďte za mnou!“

Ale Kalle stiahol Magnusa naspäť za nohu a zakričal, že sa musia ponáhľať naspäť a zistiť, či už riaditeľka išla dnu.

„Je mi zima,“ mrnčalo dvojča. „Poďme už.“

Kalle vyliezol prvý a skontroloval, či ich z okna niekto nevidí. Opatrne vyšiel po schodoch a párkrát tlmene zabúchal na dvere. Vnútri druhé z dvojičiek pritiahlo k dverám lavičku a vyliezlo na ňu, aby dočiahlo na háčik. Chvíľu so zámkom zápasilo, napokon sa mu však podarilo háčik odistiť. Hrdo odtlačilo lavičku naspäť. Buchnutie dlaňou o dvere bolo pre Kalleho znamením, že vnútri je čistý vzduch.

Ale Ella sa pod budovou škôlky musela v úzkej chodbičke primrznutého snehu otočiť a predrať sa von. Zrazu jej bolo teplo a spotila sa. A hnevala sa, že ju nikto nepočkal. Keď konečne vyliezla von, zaostala za ostatnými. A zabudla za sebou zastrčiť háčik.

Na chodníku za plotom škôlky sa pohol pár veľkých kožených čižiem. Najskôr trochu zadupali, pretože muž, ktorému patrili, chvíľu mlčky postával a počúval deti pod škôlkou. Ticho sa pre seba usmieval. Smutným, na takú škaredú tvár takmer krásnym úsmevom.

Kapitola 2

NEZVESTNÁ

Štvrtok 22. februára 16:10

„Dovolala som sa do úradu guvernéra?“ Ženský hlas v telefóne znel rozčúlene.

„Ale áno. Pri telefóne Knut Fjeld, v službe. Prepáčte, práve som doma a pripravujem si jedlo. Priestory úradu sú už zatvorené, takže...“

„To vidím. Inak by som sa predsa nedovolala k vám. Nie je azda toto číslo pohotovostnej služby?“ Dáma na druhom konci linky bola zjavne rázny typ.

„Samozrejme. Prepáčte. O čo ide?“

„Nuž,“ povzdychla si. „Je to trochu zložitejšie. Bude to znieť...“ Zaváhala. „Ale nevedeli sme, čo iné urobiť ako zavolať vám.“

„No tak, poďme, poďme,“ pomyslel si Knut. Tešil sa na ničnerobenie na gauči pred televízorom, mal pred sebou celý večer. Nepovedal však nič. Mlčanie bolo často tým najlepším spôsobom, ako niekoho donútiť hovoriť.

„Volám sa Ingrid Eriksenová a som riaditeľkou škôlky Baníča. A práve sme zistili, že... no, nemôžeme nájsť jedno z detí. Jej matka pracuje u nás. Dnes poobede mala svoju dcéru vziať domov, ale ukázalo sa, že jej niet. Prehľadali sme celú škôlku. A navyše tu nie je ani jej oblečenie na von. Čižmy, čapica, otepľovačky aj rukavice, všetko je preč.“

Knut si rukou prečesal vlasy. Nevedel, čo má povedať. Nenapadlo mu nič iné, ako že sa pre to musí nájsť nejaké prirodzené vysvetlenie. Deti sa, skrátka, na Špicbergoch nestrácali. Nespomínal si na jediný podobný prípad.

„No, samozrejme, nemyslíme si, že... Chcem povedať, Longyearbyen je malé mesto. Každý tu pozná každého. Nemyslíme si, že sa stal nejaký zločin. Ide však o to, že... Je veľmi chladno. Viac ako mínus dvadsať. Nechcem ani pomyslieť na to, že... Čo ak sa niekam zatúlala sama a spadla zo svahu alebo sa stratila, alebo...“

„Mohla sa zo škôlky dostať sama?“ Knutovi sa konečne podarilo pozbierať myšlienky. „Je schopná sama sa obliecť?“

„Pravdaže. Onedlho bude mať šesť rokov. Ale vchodové dvere vždy zamykáme. Háčik na zaistenie dverí je namontovaný vysoko, aby naň deti nedočiahli. A prečo by mala len tak sama odísť? Žiadne z detí to ešte nikdy neurobilo. Prichádzajú po ne rodičia alebo niekto, na kom sme sa s rodičmi dopredu dohodli. V tomto sme veľmi dôslední. Ale...“

„Ale?“

„Mohlo sa stať, že ju odviedol otec bez toho, aby to oznámil.“

„Ak dievčatko odviedol otec osobne, tak predsa nie je nezvestné. Bola matka doma a overila, či nie sú tam? O kom to vlastne hovoríme?“

Ingrid Eriksenová si znovu povzdychla. „Domov sme volali. Nie sme úplne nekompetentní. Otec sa volá Steinar Olsen. Je banským inžinierom vo Veľkej nórskej. Stratila sa jeho dcéra Ella. Od Vianoc ste u nich doma boli niekoľkokrát. Domáce násilie, nespomínate si?“

V Longyearbyene zjavne nikto neveril, že v úrade guvernéra funguje niečo ako viazanosť mlčanlivosťou či dodržiavanie súkromia. Riaditeľka škôlky, podobne ako ostatní obyvatelia, vychádzala automaticky z toho, že všetci zamestnanci guvernéra majú prehľad o záležitostiach, na ktorých práve polícia pracuje. A Knut skutočne u Steinara Olsena v pracovnej záležitosti bol. Ale nie kvôli domácemu násiliu.

Pokračovala: „Bohužiaľ, vaša návšteva veľmi nepomohla. Práve včera bol taký opitý, že porozbíjal nábytok a spadol zo schodov. Nikto vám to však nenahlásil. Naposledy vám volali susedia, ale Tone je príliš lojálna na to, aby vás kontaktovala. Navyše sa za to hanbí. Snažili sme sa jej dohovoriť, že všetky tie hádky u nich doma si najviac odnáša práve dcérka. Včera mu navrhla rozvod a opäť sa to skončilo násilím a hrozbami. Je preto presvedčená, že Steinar zámerne vyzdvihol Ellu zo škôlky bez toho, aby to oznámil. Aby ju vystrašil.“

„Tone Olsenová teda žiada, aby s ňou domov išla polícia, áno? Aby sa upokojila situácia s otcom?“

„Presne tak,“ odvetila riaditeľka so zjavnou úľavou. „A pokojne si s ním môžete pohovoriť aj trochu drsnejšie.“

„Nie je našou prácou chodiť po svete a vyhrážať sa ľuďom,“ povedal Knut. „Ale vždy mu môžem vysvetliť následky obžalovania z únosu dieťaťa.“ Dúfal, že riaditeľka nezachytila ťažký povzdych, čo mu unikol, keď zaklápal mobil.

Napriek chladu stáli dve ženy na schodoch pred škôlkou, keď Knut služobným autom vošiel na pešiu zónu. Bolo to zakázané a Knut hodil rýchly pohľad na okná kancelárií v budove Špicberského denníka. Bolo aj všeobecne známe, že redaktor miestnych novín často postáva za závesmi okna s vyhliadkou na námestie a striehne na udalosti, o ktorých by mohol písať sarkastické články. V okne však bola tma a ani náznak tieňa.

Knut vystúpil z auta. Na prvý pohľad bolo zrejmé, ktorá zo žien je matkou dieťaťa. Spod kožušinovej kapucne bundy naňho pozerala vyplakanými očami.

„Niečo nové?“

„Nič,“ odpovedala vyššia zo žien, riaditeľka. Knut si nespomínal, že by ju už niekedy videl, ale zároveň mu bolo jasné, že takmer určite musel. Longyearbyen nie je veľké mesto, má len necelých dvetisíc obyvateľov.

S jemným úsmevom pred seba natiahla ruku. „Ingrid Eriksenová. Ešte sme sa nezoznámili, ale ja vás poznám.“

Knut otvoril dvere auta a riaditeľka sa usadila na sedadlo spolujazdca. Pôsobila optimistickejšie než predtým v telefóne. Tone Olsenová sa však chúlila na zadnom sedadle a ledva odpovedala na Knutove otázky.

„Kedy ste Ellu videli naposledy? Spomínate si?“

Smrkla. „Okolo druhej, keď sa deti vrátili z ihriska.“

„Rozprávali ste sa? Nepovedala nič, čo by naznačovalo, že má po ňu prísť otec?“

„Nie, nie, len sme sa objali. Mala úplne ľadové líčka a sneh na čiapke. Spýtala som sa jej, kde bola, ale odbehla do triedy starších detí a neodpovedala.“

Riaditeľka ich prerušila. „Prišla dnu veľmi neskoro, aspoň o desať minút neskôr ako ostatní. Bola posledná. Dokonca som ju hľadala aj pred škôlkou, na strane obrátenej k chodníku. Je to trochu zvláštne...“ Hodila kradmý pohľad dozadu, a keď zbadala vydesenú tvár Tone Olsenovej, pochopila, že teraz nie je najvhodnejšia chvíľa na to, aby policajtovi rozprávala o všetkých tých zvláštnych, krátko trvajúcich zmiznutiach viacerých detí v posledných týždňoch.

Knut si ďalej vykladal dopravné predpisy trochu voľnejšie a služobné auto pokračovalo po chodníku. Pri Polárnom hoteli zabočil. Pár turistov, vyobliekaných v otepľovačkách či perových bundách, sa pohybovalo pri krajnici s nazhŕňaným snehom. Ďaleko od centra sa však neodvážili a popri ceste do časti Blåmyra, kde žila rodina Olsenovcov, už chodcov nestretávali. Hoci stále vládla polárna noc a slnko sa držalo pod obzorom dokonca aj na pravé poludnie, predsa len bolo celkom jasno – nad ľadovcom visela snivá, modravá žiara. Knut mal zapnuté stretávacie svetlá, a keď ožiaril nazhŕňaný sneh na krajnici, odrážali sa na ňom tmavé tiene. Vlastne videl horšie pri zapnutých svetlách ako bez nich.

„Nemyslíte si predsa, že by niekto...“ Ingrid Eriksenová oslovila Knuta potichu, takmer ju pre zvuk motora nebolo počuť. „Je predsa nemysliteľné, aby ľudia s takými sklonmi prišli sem do Longyearbyenu a vy by ste o nich nevedeli.“

Knut pokrútil hlavou. „Úrad guvernéra nepreveruje ľudí prichádzajúcich na Špicbergy. Naozaj ste si to mysleli?“

„Človek sa dnes v novinách dočíta všetko možné, potom ľahko začne mať obavy. Ale to je predsa neprirodzené, podobné veci sa hádam dejú najmä na pevnine, nie tu.“ Riaditeľka otočila hlavu a pozrela sa dozadu. Ale Tone Olsenová ich nepočúvala. Sedela s napätým výrazom v tvári a strácala sa vo vlastných myšlienkach.

Knut šoféroval auto popri dlhej radovej zástavbe domčekov na ulici, kde býval Steinar Olsen s rodinou. Ich dom bol posledný po pravej strane.

„Auto tu nemá,“ ozvala sa Tone Olsenová a vykúkala zo stiahnutého okienka.

Vedľa malej kôlne medzi radovými domčekmi bolo voľné miesto vyhradené na parkovanie. Knut sa obzrel, videl snežný skúter, ale žiadne auto. „Zvykne parkovať tu? Garáž nemáte?“

Potriasla hlavou a pozrela hore na druhé poschodie domu. „V obývačke sa nesvieti.“

Riaditeľka znepokojene pozrela na Knuta. „Nedvíhal ani mobil, ani pevnú linku. Netušíme, v akom je stave.“

Knut ani nestihol odpovedať, keď Tone Olsenová otvorila dvere, vybehla z auta aj hore po schodoch. Stlačila kľučku. Bolo odomknuté a vzápätí už zmizla v dome.

Knut s riaditeľkou ostali stáť pri aute. Obaja načúvali, či sa z domu ozvú hlasy alebo iné známky života, ale neozvalo sa vôbec nič. „Mali by sme ísť dnu.“ Knut dvomi dlhými krokmi vyšiel po schodoch a v dome pokračoval na druhé poschodie.

Tone Olsenová vbehla priamo do obývačky, ani si nevyzula čižmy. Na podlahe za sebou nechala malé mláčky topiaceho sa snehu. Nazrela za gauč, rýchlo sa vrátila do kuchyne, zbehla dolu po schodoch a otvorila dvere na spálni aj detskej izbe. Obe boli prázdne. Na posteliach bolo pohodené oblečenie a nejaké drobnosti, kefa na vlasy a malý uterák. Vyzeralo to, že v to ráno sa obe, matka aj dcéra, ponáhľali, aby včas stihli škôlku. Riaditeľka zostala na hornom poschodí, ale Knut sa pokúšal držať krok s matkiným panickým hľadaním. Napokon však aj Tone musela pripustiť, že tu nie sú. Pomalým, ťažkým krokom vyšla hore po schodoch a zastala uprostred obývačky.

„Hovorili ste s ním dnes ráno?“

„Nie, ale pokiaľ viem, mal ísť do bane 7. Majú tam nejaké problémy s ťažbou.“

„Keď odchádzal, nepovedal nič, čo by stálo za zmienku?“

„Nie. S Ellou sme odišli skôr, ako sa zobudil. Zaspal. A ja som si netrúfala zobudiť ho.“ Tone Olsenová sa vzdorovito odvrátila.

„Vidíte niečo, čo by nasvedčovalo tomu, že tu s Ellou boli, ak ju vyzdvihol zo škôlky?“

„Nie, ale... Veľmi som si nevšímala, ako to tu vyzerá, keď sme odchádzali. Chcem tým povedať,... je to predsa náš dom. Vždy tu ležia tie isté veci. Oblečenie... Nie, naozaj neviem.“

Predsa tu však bolo niečo, čo nesedelo. V dcérinej detskej izbe. Nedokázala však prísť na to, čo by to mohlo byť. Zúfalo zaštikútala. Bola si taká istá, že Ella je so svojím otcom a že ich nájde doma. V skutočnosti sa však obávala, že bude zase opitý a bude chcieť pokračovať vo včerajšej hádke.

Otočila sa a prešla do kuchyne. Riaditeľka stála pri kuchynskej linke.

„Tu mohli byť.“ Klesla na stoličku pri kuchynskom stole. „Nemyslím, že to tu vyzeralo takto aj dnes ráno. Niekto tu celkom iste jedol chlieb, keď sme odišli.“

Knut sa poobzeral po kuchyni. Na linke ležali párky a paštéta. Na stole spolovice zjedený krajec chleba, vedľa neho pohár so zvyškom mlieka.

„Ste si istá, že to tu nebolo, keď ste z domu odchádzali?“

Tone Olsenová si prikryla tvár obomi rukami.

„Áno, aspoň myslím... A Steinar mlieko nepije.“ Potichu zastonala. „Čo to urobil? Kam ju to vzal? Ach, keby som ju len znovu mala pri sebe, už nikdy naňho nezvýšim hlas! Ale ako mu to mám povedať, keď nie je doma? Čo budeme robiť? Nemôžeme mu poslať odkaz cez rádio?“

Ingrid Eriksenová podišla k nej a položila jej ruku na rameno.

„Nie je to tvoja chyba, Tone. To si nesmieš myslieť!“

„Možno by ste mali zvážiť trestné oznámenie,“ navrhol Knut. „Ale najskôr ich musíme skúsiť pohľadať na miestach, kam váš muž mohol s  Ellou ísť. Nemohli by byť v kaviarni Baník alebo v hostinci? Alebo možno na návšteve u nejakých priateľov?“

Zahnal všetky desivé scenáre a myšlienky. Najlepšie bude hovoriť pokojne, inak sa im tu matka dievčatka nadobro zrúti. Obrátil sa k riaditeľke škôlky. „Mohli by ste nám trochu pomôcť? Keby ste zavolali do kaviarní a zistili, či u nich dnes popoludní neboli Steinar Olsen s Ellou, ja s Tone zatiaľ spíšeme zoznam rodinných priateľov a známych.“

Anne Lise Isaksenová, v tomto roku vymenovaná za guvernérku Špicbergov, práve dojedla večeru, keď Knut zavolal. Ležala vystretá na gauči, šálku kávy mala prichystanú na nízkom, škaredom konferenčnom stolíku zo zašlej borovice. Až priveľa domácností v Longyearbyene bolo zariadených podobným nábytkom. Samozrejme, na pevnine sa dal kúpiť aj iný, modernejší nábytok. O prepravu na ostrov sa však musel človek postarať sám a to by stálo takmer dvojnásobok, takže väčšina tých, čo sa presťahovali na Špicbergy, sa toho zriekla. Borovicový nábytok bol napokon celkom dobrý, odolný a praktický. A nikto sa sem nepresťahoval navždy. Spravidla to bývalo na dva až štyri roky.

Trochu neprítomne listovala v časopise a zároveň počúvala hlas v telefóne. Postupne jej však dochádzala závažnosť situácie. „Jedno z detí sa stratilo zo škôlky?“ zopakovala neveriacky. „Preboha, vonku je predsa príšerná zima. Čo keď niekde zablúdilo? Alebo leží niekde v záveji a nedokáže sa odtiaľ samo dostať?“

Knut sa pokúšal vysvetliť súvislosť s hádkou z predchádzajúceho večera aj presvedčenie Tone Olsenovej, že dievčatko vyzdvihol jeho otec. Guvernérka Isaksenová ho však prerušila: „Môžeme si dovoliť nechať čas bežať? Čo ak je to dievčatko skutočne stratené a to, že neviete nájsť ani Steinara Olsena, je len náhoda?“ Vstala z gauča a ostala stáť uprostred obývačky. „Máte hodinu. Ak sa dievčatko dovtedy nenájde, musíme rozbehnúť regulárne pátranie.“

Steinar a Ella Olsenovci neboli v žiadnej  kaviarni v meste. Riaditeľka pre istotu zavolala aj do hotelov a ostatných podnikov. Ale otca s dcérou nevidel nik. Po úvahe zavolala aj zvyšným dvom zamestnancom škôlky a informovala ich. Rozdelili si rodičov a s obnovenou nádejou ich začali obvolávať. Akoby mal ďalší telefonát ihneď ukončiť túto neskutočnú situáciu. Ingrid Eriksenová takmer počula tie slová: „Ďakujeme, to radi počujeme. Nie, nie, len sme boli trochu znepokojení, chápete. Nikto Tone nepovedal, že Ella pôjde s vami domov. Je to len nedorozumenie. Ďakujeme.“ Ale žiadny podobný rozhovor sa nekonal. Nasledovala len zmätenosť, zvedavosť a znepokojené otázky. Ella nešla domov s nikým z detí.

Knut začínal byť netrpezlivý. Pravdaže sa dievčatko čoskoro nájde. Na Špicbergoch sa nikto len tak nestratí. Počas zimy bolo súostrovie prakticky izolované, pravda, okrem každodennej leteckej linky na pevninu. Mali teda úplný prehľad o tom, kto v Longyearbyene býva, kto prišiel na návštevu či kto odletel. Zároveň mu však napadla ďalšia myšlienka. Niečo, čo predtým spomenuli v úrade guvernéra – a nebolo to zas tak dávno, len pred pár mesiacmi. A vtedy sa to skončilo mŕtvolou.

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

Kapitola 1 STOPY

Kapitola 2 NEZVESTNÁ