Milan Kališ

Kúpil som si bordel

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Milan Kališ, 2017

Slovak edition © Marenčin PT, spol. s r. o.

Jelenia 6, SK-811 05 Bratislava

www.marencin.sk marencin@marencin.sk

Cover © Michal Korman

Jazyková úprava Mariana Schönová

652. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0028-4 (viaz.)

ISBN 978-80-569-0029-1 (ePDF)

ISBN 978-80-569-0030-7 (ePub)

Kúpil som si bordel

Za „Kúpil som si bordel“ sa skrýva najmä marihuana a alkohol. Písal som čistý, ale to boli jediné hodiny z dní, kedy som bol čistý... Túto knihu nebudem súdiť, je oveľa, oveľa viac lepších kníh, ale povedal som ňou to, čo som v tom okamihu chcel povedať. Pocitovo som bol taktiež ovplyvnený prácou v centre pre bezdomovcov (Vrakuňa, január 2006). Viac niet čo dodať.

S pozdravom,

Milan

I.

Kráčal som si po ulici, šťastný a so všetkým vyrovnaný. Len tak spoločnosti ukázať, kto som a na čom som vyrástol. Bol som uvoľnený vo svojej utópii bohatstva. Aby som to vysvetlil, zarobil som na „podvodoch“ na internete. V roku 1996 som založil jednu z najlepších a najživotaschopnejších pornostránok na svete. Uch, internet ako duševná barlička. Vtedy som bol iba študent politológie s talentom stať sa žijúcim pomníkom týchto čias. Vedel som, že nie som krásny, že mám iba mozog a jeden jediný nápad:

Potrebujeme jesť, potrebujeme...

Všetko ostatné sú iba myšlienky. Politológia ma naučila veľa o myšlienkach, veľa o spoločnosti.

Naučil som sa vážiť si ženy. Pri práci, kedy som ako študent amatérsky fotografoval ženy, ktoré niečo potrebovali, buď peniaze alebo drogy, sa ani nemusíte snažiť byť veľmi bystrý, príde to samo.

Kráčal som s istotou niekoľkých bankových účtov, ktoré ma prežijú. Najradšej som chodil do banky, kde som mal pravidelne na účte len dvetisíc dolárov. Tam sa ku mne správali „úprimne“, lebo ma mali za nikoho. Úprimne som sa tomu tešil, veď do iných bánk, kde boli zvedavé na moju tvár tie najkrajšie bankárky, som pravidelne posielal môjho právnika, kedysi výborného futbalistu, ktorý to tam posekal všetko zaradom (aj za mňa).

Miloval som a stále milujem anonymitu. Len tak sa môžete dozvedieť viac, len tak vás spoločnosť a jej systém psích obojkov nedostihne a neukrižuje zaživa, lebo máte kde stáť, lebo vnímate pevnú pôdu pod nohami.

Kráčal som so zaťatými päsťami, aby som to vysvetlil, nikoho som nemiloval. A potreboval som lásku, potreboval som si dokázať, že moja morálka je väčšia a úprimnejšia ako morálka všetkých kňazov, ktorí mnou opovrhujú.

Môj brat si založil bordel hneď potom, ako skončil vysokú školu za moje peniaze. Vyštudoval environmentalistiku a pravidelne odvádzal dane, no nemal žiadny zisk, len prežíval. Podnik viedol bez talentu, k ženám sa správal ako k otrokyniam. Ach, Bože, nie je nič horšie ako správať sa k ženám ako otrokár v okamihu, v ktorom samy dobre vedia, že nie sú nič viac ako...

Kráčal som s hlavou plnou plánov, ako sa vysporiadať s bratom a jeho podnikom, ako zachrániť peniaze, ktoré som vlastne nepotreboval. Bola to výzva, bola to šanca, bola to nádej, ako sa vzoprieť všetkým pocitom o mojej nepotrebnosti, aby som si dokázal, že ma ešte niekto potrebuje, že môj život nie je iba o prevodoch z účtu na účet.

Práve okolo na aute prechádzala delegácia akýchsi politikov. Jedna stará pani sa prežehnala pri pohľade na nich. Ten obraz vo mne zostal ešte dlho.

Spomenul som si, čo mi hovoril brat:

– Aspoň jedného politika... takého nepodstatného dostať do môjho podniku... a mal by som vyhrané...

A práve tá veta ma iba utvrdila v tom, aby som ho vymenil ako diktátor citov k svojim blížnym. Ako také niečo môže povedať? Tak sa predsa bordel nevedie!

Prvé sú predsa ženy, ktoré v ňom pracujú ako telové metafory na modernú dušu človeka!

Dal som si do úst žuvačku a spomenul som si na reklamu, ktorá ich predávala. Ďalšia takmer nahá žena, ktorá sa snažila povedať pravdu, ale nedopriali jej to.

Všade sú iba náznaky pravdy, pomyslel som si, takže o žiadnu pravdu nejde.

Povedal som si, že zájdem na prieskum do bordelu. Personál ma nepoznal. A ako som poznal brata, nikdy sa nezmienil, že peniaze mu daroval jeho starší brat.

Áno, samozrejme, aj ja som bojoval so svojimi démonmi. Každý deň som mal pocit, že musím svetu zakričať, aký som bohatý, ale nikdy som to nedokázal.

Do bratovho bordelu ma inak vždy niečo ťahalo, dokonca ma pozval na jeho otvorenie, ale vtedy som sa práve hlboko kajal, čítal som Bibliu ako otrok Písma, snažil som sa niečomu uveriť, a dokonca som sa hanbil za požičanie peňazí na taký účel. No, aby som sa priznal k povrchnosti, svoje internetové kráľovstvo som povýšil na pomoc ľuďom, aby som sa celkom z tej Biblie nezbláznil.

Pravda, Bibliu dodnes uznávam, snažím sa podľa nej konať, tá dráma ľudského rodu (v nej obsiahnutá) už nebude prekonaná, veď sa odohráva stále dokola.

Ospravedlňujem sa za svoj fundamentalizmus, ale ako ešte uvidíme, kto chce byť v tejto spoločnosti hore, musí byť... taký. (?)

Rozhodol som sa:

Nechám sa nejakej žene od môjho brata, ale inak budem pritom psychológ a pozorovateľ.

Rozhodol som sa:

Budem ako každý iný, ak už mám tú možnosť a vyberiem si tú najkrajšiu.

Bože, len aby mala dajakú dušu! Ešte dajakú dušu!

Zabočil som do neosvetlenej ulice hlavného mesta, na zemi ležal bezdomovec alebo feťák, takmer som sa mu zasmial do tváre.

„Prečo tu brat nemá zaplatených obchôdzkárov, ktorí by dohliadali na čistotu prostredia, prečo sa tu nesvieti, človek aby sa bál toho, čo mu má pomôcť prežiť ďalší deň...“

Kráčal som v tme, v diaľke štekali psy, cítil som sa ako v rozprávke, ktorá dráždila moju dušu. Zastal som sa pred domom v zástavbe iných domov, stále rovnaká tma a beznádej, ružová farba na stenách a starý muž v uniforme, pred ktorou by sa musel každý vojak rozosmiať – a odmietnuť vstúpiť ďalej.

S mužom sa mi stretli oči. Usmial sa! A mohol som vidieť jeho bezzubý úsmev.

Tento muž tu zostane pracovať, len sa bude inak obliekať! Predstavoval som si ho vo vojenskom obleku pána Johna Lennona, keď naivne bojoval za mier a svoju naivnosť povýšil na posolstvo: vy sa smejete a ja nakoniec za vás zomriem!

– Dobrý večer, pane! – pokračoval vo svojom úsmeve. Prešiel si rukou po šedivých vlasoch a pokračoval ako obchodník, ktorý predáva čosi nesmierne vzácne, čo si sám váži:

– Nemusíte sa báť, kedysi som tu bol prvý zákazník...

Na znak obdivu a na znak nadhľadu som kývol hlavou.

Stál som na zapáchajúcej ulici, ale ten muž mi voňal. Len škoda, že som mal pocit: vstupujem do obyčajného post-námorníckeho bordelu, v ktorom sa nedozviem nič o svete vonku...

Naposledy som si v gýčovitom lesku mesiaca všimol zostávajúce budovy, všetko podobné podniku, len vonku stáli príťažlivé slečny, ktoré na mňa čosi filozofické pokrikovali. Ani jedna ma však nezaujala tak, ako muž, ktorý mi práve otváral dvere.

Posledné, čo som počul z reálneho sveta tam vonku, bolo:

– Pane, tam nechoďte...

Zavreli sa dvere a ja som sa zrazu cítil veľmi sám. Staré dvere, zvýraznené patinou predchádzajúcich orgií predo mnou, vydali nepokojný zvuk a objavila sa vystrašená žena, vystrašená v pohľade.

Jej krása bola nespochybniteľná, jej strach rovnako. Žeby sa bála, aby som neušiel?

– Dobrý deň, so všetkou počestnosťou vás vítam v podniku U novej Filomény.

„Toto je paródia na bordel?“ – prebleslo mi mysľou ako unavené stádo slonov.

Kŕčovito sa pousmiala. Mal som chuť otočiť sa a radšej zájsť do najbližšieho kostola, ale keď som si spomenul na všetky tie vystrašené tváre tam vonku...

– Odložte si... – čo najjemnejšie povedala a vystrela ku mne ruky.

Neviem prečo, ale ľutoval som jej kŕčovitosť. Asi ešte nespoznala lásku muža k žene a opačne...

Triasol som sa. Vnútorne som plakal. Tak toto je úprimný svet, toto už nie sú moje kolážové obrázky s nahými telami!

Zaviedla ma kačacím krokom do veľkej miestnosti, ktorá páchla usadeným prachom, zvrátenosťou a nezmyselnosťou. V strede priestoru sa nachádzal veľký čierny stôl a okolo neho dva podlhovasté kožené gauče, hlboké gauče s hnedou kožou. V jednom z gaučov sedel postarší muž s plešinou a páchol.

Páchol potom a obzeral si ma, ako to robia osamelí muži so vzdelaním, ktoré môžu použiť akurát pri zatrpknutom hodnotení iných ľudí.

– Dobrý večer, – pozdravil som ho čo najslušnejšie. Sadol som si na druhý gauč, v podstate čo najďalej od neho.

– Dobrý... – odzdravil ma, ale akoby hovoril: „tu sa nezdraví, chlapče“.

Pomaly som si obzeral priestor a začínal som chápať, ako veľmi sme sa s bratom odcudzili. Naposledy sme sa úprimne rozprávali, keď sme sa hrali v pieskovisku a on chcel získať moje umelohmotné auto.

Miestnosť na mňa čoraz viac pôsobila ako báseň o ničote, ktorá našla svoje zhmotnenie. Steny stále nevkusne ružové, na stenách akty, ktorých umelecká kvalita sa podobala malému baru, ktorý stál oproti gaučom a stolu.

– Niečo mi nalejte, ale hneď... Prosím... – vystrašene som povedal smerom k baru, smerom k nahej žene, ktorá pôsobila dojmom, že môže byť nahá akurát tak posledný rok vo svojom živote. Mohla mať okolo štyridsiatky. Okolo očí sa jej ťahal pás vrások, ktorý sa zvýrazňoval každým novým hraným úsmevom do mojich potkaních očí.

– Po prvý raz... tu... v takomto...?

Ani som ju nenechal dopovedať v jej až príliš poulične sloganovej otázke.

– Áno.

Nastalo trápne ticho, dlane sa mi v okamihu spotili. Stratil som svoj nadhľad, nehodnotil som, stal som sa obeťou – a nevedel som čoho.

– Čo chcete piť?

– Vlastne... hocičo, čo má alkohol.

Pani sa usmiala, prsia sa jej pri smiechu zvrátene nadvihli a potom opäť spadli.

– Manželstvo je niekedy duševné prekliatie... A naše veľké stratené telá sa s tým niekedy nedokážu vysporiadať... všakže?

Muž prehovoril ku mne! A postavil sa. Kývol na barmanku a do môjho šoku putovali jeho slová rozlúčky:

– Vyrovnám to... čoskoro. Zapíš si to. Asi za dva dni mi tieto naše veľké Spojené štáty pošlú výplatu...

Muž odišiel dôstojne, dokonca mi kývol hlavou. Barmanka sa s ním rozlúčila natriasaním pŕs.

– Na stole máte ponuku našich žien. Pokiaľ máte nejaké špeciálne požiadavky, prosím, adresujte ich mne... A z neho si nič nerobte. Je to len akýsi učiteľ nášho jazyka. Je to tunajší maskot, – nadýchla sa a, ach, áno, opäť tie prsia, – Nemusíte sa báť, z našej strany nehrozia žiadne osobné otázky... Teda pokiaľ nebudete chcieť... Ale slová sú tiež v cene... he... he... Len som žartovala.

Skúmala ma pohľadom. Potil som sa, pot mi stekal po čele. Bol som už iba obeť niečoho, čo vo mne práve strácalo meno?!

Prinútil som sa zobrať do rúk antimorálny lístok. Ticho som preglgol slinu a pri úvodnej stránke ponuky mi uleteli oči do mojej duše, čiernosvetlý záblesk. Akoby som videl prvú stránku Písma, pretože:

Neviem, kto upravoval fotografie, ktoré ma mali odviesť od reality, ale s každou novou fotografiou som sa cítil byť upaľovaný realitou tohto sveta tak odporne, že som sa musel presviedčať, aby som zostal.

Tento podnik naozaj potreboval politológa! Tento podnik potreboval oveľa lepšiu hereckú úprimnosť!

Bolo mi to všetko zrozumiteľné, ako som pregĺgal, – a napriek tomu som sa cítil ako herec, ktorého prevalcovala vlastná úloha.

Zdalo sa mi, že na každej fotografii je rovnaká žena, rovnaký pohľad, rovnaká ničota v pohľade, rovnaká beznádej v polohách.

– Nie je to... – tentoraz nedovolila barmanka dopovedať mne.

– Je, presne tak. Tento podnik stojí a padá s ňou.

– Ale ako to?

– To pochopíte, keď sa s ňou stretnete.

– Ale čo ak ju nechcem?

– Chcete.

– Nie, naozaj nechcem...

– Poriadne sa pozrite na tie obrázky... a len si vyberte, ktorú z nej chcete!

Urážala ma iba jediná žena v ponuke. Môj brat sa zbláznil?

– Nemusíte sa ničoho báť. Kedysi tu pracovalo viac žien. Medzi nimi aj ja. Lenže nakoniec všetci zákazníci chceli iba ju.

Zamračil som sa. Jediné čo ma občerstvilo, bola otázka, že koľko zákazníkov vlastne môj brat mal.

Predvčerom mi telefonoval a prosil ma ako pes, ktorý stratil svoju divosť, o pôžičku. Údajne chcel pomôcť bordelu stať sa výstavnou skriňou sveta.

Stále som nerozumel ponukovému listu, cítil som sa ako psychopat v psychopatickom svete bez zľutovania.

– Pokojne dopite svoj drink. Povedzte, ktorú z postáv má pre vás zahrať.

– Nech je... sama sebou.

Barmanka sa usmiala.

– Ďalší zákazník mešká... To je pre vás výhoda.

– Nerozumiem.

– Máte tridsať minút.

– Stále nerozumiem.

– Hm, aj tak si každý priplatí až do rána.

Po celý život som sa cítil sám, teraz som vedel, že som sám.

Skúšal som zas a znova pochopiť strach, izoláciu a ničotu v jednom, ale iba som dopil ďalší pohárik. Pred alkoholom som mal od určitého obdobia môjho života už len rešpekt. „Dnes nie, dnes tu nie.“

Do miestnosti vstúpila žena, obyčajná, vskutku neupravená.

Povedala veľmi pomaly, akoby s istotou, že je zbytočné báť sa akejkoľvek porážky:

– Kto ste?

– Prosím?

Všimol som si výrazu barmanky. Konečne sa usmievala úprimne. Len ako víťaz.

Tá žena na mňa v prvom okamihu vôbec nezapôsobila.

Sadla si na miesto pána, ktorý odišiel.

– Stále cítim jeho vôňu. Bol a je veľmi osamelý na svojom vrchole. Pre niekoho to však môže byť iba dolina.

Pokrútil som hlavou.

– Niečo sa vám nepáči?

– Čo to skúšate?

– Byť sama sebou. Ktorá to dokáže?

Snažil som sa nájsť pomoc v pohľade barmanky, ale zabudol som, že bude na jej strane.

– Ako sa voláte?

– To nie je podstatné, dočerta.

– Len pokojne... Veď máte pravdu.

Pôsobila ako žena, ktorá ma nadhľad. Iba: môže mať kurtizána nadhľad?

Nedokázal som sa stále uvoľniť.

– Čo vás sem privádza?

– Bolo mi naznačené, že sa ma nikto nebude pýtať takéto otázky...

– Chceli ste, aby som bola skutočná? Alebo chcete iba sex?

Trhlo mnou.

– Privádza ma sem ľudská samota.

– Tak ľudská samota. A nie ste náhodou muž?

– Čo to má s tým spoločné?

– Hádam aj všetko, či nie?

– Nechcem sa s vami rozprávať... takto.

– Dobre, rešpektujem to.

Jej biely a čistý župan, jej neupravené, ale zvláštne pôsobivé vlasy, jej vôňa umytého tela sa postavili predo mnou. Bol som malý chlapec a vôbec som nemyslel na môjho brata, na celý svet.

Chytila ma za ruku.

– Predstavte si... cítiť neustále tú bolesť a ľudskú samotu. Od každého... A ja sa nedokážem milovať bez milovania...

Odzbrojila ma. Nebola taká pekná, aby ma to odzbrojilo bez slov.

– Pochopte to, pane... Pochopte to s ňou... – zaželala mi barmanka.

Kráčali sme slabým ružovým svetlom osvetlenou chodbou, pustila moju ruku. Jej tvár bola vážna, pozerala sa pred seba.

– Máte manželku?

– Nie.

– A deti...?

– Nie, ešte som neprenikol k podstate...

– Takže budem môcť byť sama sebou...

Opäť som preglgol. Mal som pocit, že vchádzam do raja v pekle.

– Ako často sa milujete s nejakou ženou?

– Nemilujem sa.

Jej neuveriteľná osobná úprimnosť ma znova a znova odzbrojovala. Len strach pred neskutočnosťou tohto všetkého ma držal na zemi.

– Ako to myslíte, nemilujem sa?

Ako mohla byť taká uvoľnená?

– Vy... beriete sex a to čo robíte... ako nejakú psychológiu?

Zastala.

– Už sme takmer tam. Chcete mi ešte niečo povedať?

– Ale... ale...

– Ja viem, neodpovedala som vám. A... čo keď človek môže spoznať... a pochopiť tento svet cez akúkoľvek činnosť... ak ju robí úprimne a rozumie jej?

Možno by som sa jej v normálnom svete snažil porozumieť, ale teraz som nechcel, ani nemohol porozumieť.

Otvorila dvere, pokývala hlavou.

– Poďte do mojej spovednice tela a duše.

Miestnosť ma zaskočila. Celkom prázdna, biela miestnosť. Teda biele steny bez obrazov. Žiadne stoličky, žiadny stôl. Žiadna chladnička, nič čo by pripomínalo skutočný život muža a ženy. Malé okno, čisté sklo.

Len jediná posteľ, priamo pod oknom.

– Tam aj spávam.

– Prosím?

Začínal som mať pocit, že sa rozprávam s akýmsi bláznom.

– Tak čo to odo mňa vlastne chcete? – premerala si ma skutočne šialeným pohľadom.

– Ja... nerozumiem.

– Vy nie ste hlúpy človek.

– Prečo je táto miestnosť taká prázdna? Pôsobí to depresívne... Akoby bol život človeka len o spánku...

– No vidíte, že to dokážete.

Vyzliekla si župan. Stálo predo mnou až príliš obyčajné telo ženy. Prsia ovisnuté, pohľad fenky, ktorá stratila majiteľa.

– Dokážeš si ma zobrať takúto? Ešte si neplatil...

Opäť som pokrútil hlavou, nevydržal som. Ruky sa mi triasli.

– Môj život je sám o sebe dosť zložitý... Toto nepotrebujem.

– Áno, v úvode sa každý človek bojí konfrontácie.

– Dovidenia... – otočil som sa, asketická izba akejsi duše ma vyhnala. Všetky jej slová ma vyhnali. Nemal som viac chuť užiť si. Erekcia bolo to posledné, čo som v krutej izbe potreboval.

– Každý najskôr ujde. Mám vás rada... – zakričala za mnou, až som sa zľakol. Utekal som, sotva som lapal dych. Doslova som vtrhol do miestnosti s barom, žena práve nalievala ďalšiemu zákazníkovi. Jej prsia sa mi už nezdali byť vôbec dôležité. Lepšie jej prsia...

Mala lepšie prsia ako tá šialená.

Čo to, preboha, môj brat dopustil?! Ako mohol?

Stretol sa mi s ňou pohľad.

– Chcete platiť? Je to na vás...

– Ja... zaplatím. Len chcem byť preč z tohto miesta.

Starý muž s inteligentnými očami a s trasúcou sa rukou, akoby po porážke, sa na mňa usmial ako otec, ktorý chápe viac ako syn dokáže precítiť.

– Dúfal som.

– V čo ste dúfali?! – vyštekol som na neho.

– No tak pokojne... Na pána profesora hučať nebudete.

Prsník ženy sa ledabolo obtrel o starú mužskú tvár.

Nevnímal som jej slová, na stôl som jej hodil obsah mojej peňaženky. Mlčala, iba starý muž sa začal smiať.

Nerozumel som ničomu a to vás niekedy dokáže tak raniť.

– Vychutnajte si to. Takto sa rodí skutočná láska k človeku, ktorý čosi pochopil, pane, – stále pokojne, pritom s grandióznosťou prehovoril starý muž.

– Toto nie je bordel! Toto je výsmech!

Žena pomaly pozbierala hodené peniaze zo stola. Jeden z dolárov padol až na rozkrok starého pána, ten nezobrala. Muž sa jej ho snažil podať.

– No tak, ešte dajakú dôstojnosť predsa mať musíme...

Starý muž sa na mňa pozrel. Stekal zo mňa pot, triasol som sa hnevom a ponížením. Chcel som utiecť, ale hnev ma nútil ešte niečo niekomu dokázať.

Muž sa postavil. Bol odporný. Mal oblečené staré menčestráky, v ružovom svetle pôsobili akosi bezfarebne. Miesto okolo poklopca sa prekvapivo zdvíhalo do výšin.

Onemel som.

– Keď sa inteligencia spojí s pochopením prírody, pane... – a žena ho pohladila po brade.

Starý muž sa mi uvoľnene smial do tváre, pričom mi podával ten dolár. Vytrhol som mu ho z ruky tak nešťastne, že jedna polovica mu zostala trčať v ruke. Jeho smiech bol ešte výraznejší, ale ako sa na mňa pozeral, ako videl moje trasúce sa kútiky úst, prestal sa zrazu smiať. Mal som chuť udrieť a zároveň som mal chuť utiecť.

Beznádej zo mňa urobila malé a bezbranné dieťa.

Pozeral som sa s úžasom na roztrhnutý dolár v mojich rukách.

– Ako... ako... som len mohol? Ako som mohol zájsť až sem?!

Starý muž zmenil spokojnú tvár na zamračenú. Podišiel ku mne bližšie. Ach, ten jeho poklopec... Položil mi ruku, tú, z ktorej som vytrhol nepodstatný dolár, na moje rameno.

– Nič si z toho nerobte. Cesta k láske... je najzložitejšou cestou človeka, priateľu.

Vybehol som z miestnosti, naozaj vybehol!

Ach, všetci malí chlapci tohto sveta!

Ani neviem, kedy som sa naposledy cítil tak bezbranne a zraniteľne.

II.

Nadýchol som sa až vonku. Takmer som zabudol na starého muža, ktorý stál vonku. Spieval si staré blues a podupkával si nohou. Keď ma zbadal, prestal. Usmial sa na mňa ako najslobodnejší človek široko ďaleko.

– Ani mne sa nepáčila, ale teraz v ňu verím ako v seba samého. Pracujem tu iba pre ňu.

– Čo? Vy ste sa všetci zbláznili?

Muž sa opäť slobodne rozosmial, položil mi ruku na rameno, čo mi pripomenulo dotyk ruky starého pána vo vnútri. Strhol som jeho ruku.

– Vy máte málo lásky a pochopenia. Ale aspoň bojujete, – a všetky jeho vrásky zahrali pre mňa divadlo.

– Ako si... dovoľujete?! Komu patrí tento smiešny... táto atrapa bordelu?!

– Bojí sa sem chodiť... Ten ju miluje zo všetkých najviac.

A zrazu som začul škrekot žien okolo, kričali ako víťazi, ako pekelní služobníci, ktorí si mysleli, že vo svojej oddanosti sú úprimnejší ako anjeli tam hore:

– My vieme... čo potrebuje skutočný muž. Ona je psychopat, stratená... Ona je démon a privedie vás do pekla.

– Ste dobrý muž. Vy ste to pochopili, už tam viac nepôjdete, – zakričala tá najbližšie.

Cítil som sa ešte viac stratený.

– Nepočúvajte ich. Závidia lásku! A tak majú iba telá a trápenie, ktoré priviedlo až sem... aj vás.

Pokrútil som hlavou. Chudák, starec, ak by len vedel, čo ma priviedlo k nemu.

Zrýchlil som krok, bol to on, kto za mnou zakričal – prvý a posledný:

– A dovidenia. Dúfam, že... máte gule. Že sa vrátite... Pravda, len ako starí námorníci, ktorí sa s láskou k tomu, čo museli, rozhodli zomrieť na mori!

A počul som smiech jeho okolitých konkurentiek.

Ako som sa vzďaľoval od miesta ďalšieho duševného zločinu na mojej duši, vytriezvel som, zastal som na jednej z krásnych obchodných ulíc. Videl som samých pekne oblečených ľudí, ktorých som sa nemusel báť. V ich výšinách som sa im nepotreboval smiať do tvárí – tak ako oni mne.

Vytočil som na najmodernejšom mobilnom telefóne bratovo číslo. Zastal som pred výkladom so spodným prádlom. Malo čiernu farbu a figurína, na ktorej sa honosilo, bielu.

Keď sa ozval bratov hlas, práve som si predstavoval, ako sa milujem s tou figurínou. Áno, žil som vo svete, v ktorom som sa mohol milovať akurát tak s figurínami. A vôbec mi neprišlo zvláštne, že všetci ľudia okolo mňa by sa s ňou milovali asi rovnako.

– Ahoj... tak... čo... požičiaš mi tie peniaze...?

– Vieš... braček...

– Bože, môj podnik za to stojí!

– To som videl.

– Čože?!

– Bol som tam. A poviem ti, musel som odtiaľ utiecť.

– Panebože!!! – ručal do telefónu, akoby sa on miloval s tou plastickou figurínou. – Ty si to zle pochopil...

– A ty si sa zbláznil?! Takto naozaj skrachuješ.

– Musím ti to... vysvetliť! Kde si?!

– No, veru tak. Asi sa musíme porozprávať. A celkom vážne.

Drgla do mňa akási žena. Usmiala sa na mňa, zrejme na znak ospravedlnenia. Krásna, voňala a voňala. Odpovedal som jej úsmevom. Nachvíľu zastala. Ale ja som si priložil telefón ešte silnejšie k uchu, aby som počul zreteľnejšie.

– Mám prísť k tebe... alebo ty prídeš ku mne?

– Povedz si.

– Ale moja žena...

– Viem, viem.

Pekná, ale inak statická žena odišla. Nerozumela, prečo som evolučne zlyhal?

Môj brat mal v manželstve veľké problémy. Žil bez detí osem rokov (hoci nejaké splodil...). Inak mi nikdy viac nepovedal a ja som vlastne ani viac nechcel vedieť.

– Tak u mňa. O hodinu. Ešte si musím ísť nakúpiť, pretože... som stále v šoku.

– Čo si? – zakvičal ako sviňa, ktorá nevie, ktorý válov obhospodarovať.

– Maj sa, – zvesil som mobilný telefón do vrecka.

Vošiel som do obchodu so spodnou bielizňou a moja duševná choroba ma nútila, aby som sa zahral na šťastného manžela pred každou príťažlivou predavačkou. Len aby sa do mňa vcítila v každej bezcitnej dobe.

Len aby sa vcítila do môjho šťastia!

Kúpil som si ženskú spodnú bielizeň a pevne som sa rozhodol, že doma si po odchode brata usporiadam môj intímny bordel. Hoci sám so sebou, upokojilo ma to natoľko, že som ani neprecítil, keď mi jedna zo ziskuchtivých predavačiek zažmurkala do očí:

– Vaša priateľka musí byť šťastná žena.

– Len tak, ako váš priateľ, slečna.

– Och... ďakujem, – a zapýrila sa, čo mi dodalo odvahy, aby som stisol zabalenú spodnú bielizeň a usmial sa ako robot, ktorý patrí každej voskovej figuríne.

Keď som odchádzal, neustále, znova a znova som sa tešil jedinej vete:

„Tak ženy sa ešte predsa vedia zapýriť so všetkým studom, ktorý už stratili.“

Prišiel som domov, stiahol som si staré ponožky, prešiel po vlasoch. Môj starý byt po rodičoch v panelovom dome pre robotníkov. Brata som vyplatil, dal som mu celú tržnú hodnotu bytu.

Nalial som si colu, ktorú som si práve kúpil. Vytiahol kúpenú spodnú bielizeň a opájal som sa zmyselnosťou môjho života.

Brat prišiel pätnásť minút po mojom príchode. Vstúpil ako vystrašený králik, ktorý v živote ešte nenašiel iného králika, ktorého by mohol objať. Králici sa neobjímajú, ale medzi ľuďmi jestvujú výnimky.

– Čo si to urobil?! Prečo si sa so mnou neporadil?

– Ty si zo mňa robíš srandu, – vyliezlo zo mňa, pričom som si všimol, že brat sa ledabolo pozerá na moje novú ženskú bielizeň rozprestretú na posteli.

Z postele do postele.

– Aspoň ti tá návšteva... v niečom pomohla? – bratská irónia často tak zabolí.

– Chceš niečo piť, braček?

Nastalo ticho. Z očí do očí putovali naše pohľady. A predsa naháňali záchranu. Predsa milovali. Sekundy a sekundy.

– Páčila sa ti...

– Kto?

– Ona.

– Bolo to strašné.

Brat si pomaly sadol na moje (jeho) kreslo po rodičoch. S roztrhanou kožou na najviac používaných záhyboch.

– Muž, ktorý chce iba sex, jej nemôže nikdy porozumieť.

– Ale!? A čo môže?

Jeho oči sa zarosili.

– Milujem ju... A neviem, či mám silu povedať ti všetko od začiatku.

– Len hovor... ak sa ti chce, – a vystrúhal som jeden z mojich bratských úškrnkov.

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

Kúpil som si bordel

I.

II.