Henning Mankell

PIATA ŽENA

Ukážka z elektronickej knihy

Henning Mankell

Piata žena

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Copyright © by Henning Mankell, 1996

Published by agreement with Leopard Förlag, Stockholm

and Leonhardt & HØier Literary Agency, Copenhagen

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Translation © Simona Jánošková, 2015

Cover © Marenčin Media, 2015

Design © Katarína Marenčinová, 2015

Jazyková úprava Kvetoslava Slobodníková

476. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-180-5 (viaz.)

ISBN (ePDF)

ISBN 978-80-8114-517-9 (ePub)

Alžírsko – Švédsko máj – august 1993

Prológ

V tú noc, keď plnili úlohu, vládlo dokonalé ticho, dokonca ani psi neštekali. Padol súmrak a oni vyčkávali. Pofukoval jemný vetrík. Z Alžírska, konkrétne z mesta Dar Aziz, sa trmácali starým autom a dva razy museli zastaviť. Najprv ani nie v polovici cesty, aby opravili defekt na ľavom kolese, pretože sa prederavila zošúchaná pneumatika. Odskrutkovať staré, zhrdzavené matice a namontovať nové koleso im dalo zabrať. Farid, najmladší člen skupiny, ktorý nikdy nevytiahol päty z hlavného mesta, vyskočil na balvan a plný údivu pozoroval dramatickú krajinku. Z tlmeného rozhovoru svojich spoločníkov vyrozumel, že pre meškanie sa nestihnú najesť. Vydali sa na cestu, no kúsok pred mestom El Qued im skapal motor a vyše hodiny hľadali chybu a opravovali auto. Ich vodca, poblednutý tridsiatnik s počernou bradou a tmavými zapálenými očami, aké majú ľudia povolaní Profétom, reval na šoféra, ktorý sa potil pri rozhorúčenom motore. Farid ho nepoznal po mene, dokonca ani nevedel, odkiaľ pochádza. Z bezpečnostných dôvodov mu nebol známy ani zvyšok skupiny.

Vyrazili za tmy, vyzbrojení vodou, no nie jedlom.

Naveľa zaparkovali pri trhovisku v centre mesta, ktoré nápadne pripomínalo labyrint, a povyskakovali z auta, čo zbytočne nečakalo a zmizlo. Pridal sa k nim piaty muž, aby im ukázal cestu.

Farid si až na mieste uvedomil, na čo sa to vlastne podujal. Vo vrecku kaftanu ho omínalo puzdro s nožom.

O cudzincoch mu prvýkrát porozprával brat Rachid Ben Mehidi na streche otcovho domu, kde po nociach hľadievali na vysvietené mesto. Rachid Ben Mehidi robil všetko pre to, aby sa Alžírsko stalo islamským štátom riadeným zákonmi Profétov, a každý večer prízvukoval bratovi, že cudzincov treba vyhnať z krajiny. Faridovi zo začiatku lichotilo, že s ním toľko diskutuje o politike, hoci vie, že väčšine vecí nerozumie. Až po istom čase si uvedomil, že mu venuje toľko pozornosti z jediného dôvodu – aby ho naverboval.

Takto sa zhovárali pred vyše rokom. Teraz kráčal tmavými úzkymi uličkami v nehybnom horúcom vzduchu so skupinkou mužov odetých do čierneho rúcha, aby naplnil želanie svojho brata. Cudzincov treba dostať z krajiny, ale nie hocijako – musia ich zavraždiť ako varovný signál ľuďom, ktorí by sa rozhodli kráčať v ich šľapajach.

„Vykonávaš posvätnú úlohu, Profét bude s tebou spokojný,“ omieľal Rachid do zbláznenia. „Len čo pretvoríme krajinu podľa jeho vôle, čaká nás sľubná budúcnosť.“

Farid nahmatal nôž s krásnou rukoväťou zo slonoviny, ktorý mu brat daroval deň pred rozlúčkou na streche otcovho domu.

Zrazu zastali. Nad nimi jasné nebo posiate hviezdami, pred nimi uličky vinúce sa k námestiu. Prikrčili sa v tieni pozdĺžneho murovaného domu so stiahnutými žalúziami a zahľadeli sa na kamennú vilu ohradenú vysokým železným plotom. Piaty muž sa nehlučne vytratil a oni boli opäť štyria. Vládlo dokonalé ticho, aké Farid za devätnásť rokov života v Alžíri nezažil.

Ani len psi neštekajú, čudoval sa.

V niektorých oknách sa svietilo. Ticho preťal až okoloidúci autobus s pokazenými svetlami.

Od zhasnutia v prvom okne ubehla približne polhodina. Farid bol hladný ako vlk, pretože naposledy jedol skoro ráno a minula sa mu aj pridelená voda. Každý mal dve fľašky a on sa neodvážil vypýtať si viac, pretože sa obával reakcie vodcu. Vykonávali predsa posvätnú úlohu.

Postupne sa zhasli svetlá v celej vile a oni čakali na znamenie vodcu. Ten sa rozbehol k starému podriemkavajúcemu strážnikovi pri plote, priložil mu nôž k hrdlu a čosi zašepkal. Napriek slabému pouličnému osvetleniu Faridovi neušlo zdesenie v jeho očiach. Vyskočil a potkýnajúc sa odbehol na stuhnutých nohách. Brána pri otváraní jemne zaškrípala. V záhrade rozvoniaval jazmín a akési korenie, na jeho názov si v tej chvíli nevedel spomenúť. Na tabuľke pri vysokej bráne do domu bol nápis Slová Kristových sestier. Vtom ho ktosi chytil za plece. Mykol sa, no to len vodca prehovoril tak potichu, že ani nočný vietor nezachytil jeho slová.

„Sme štyria a v dome sú štyri osoby, pričom každá má vlastnú izbu. Sú staré, takže nebudú klásť odpor.“

Farid pri pohľade na spoločníkov usúdil, že sú o niečo starší a určite to nerobia prvý raz. On bol jediný nováčik, ale necítil strach, veď Rachid ho uistil, že to robí v mene Proféta.

Vodca akoby vedel čítať myšlienky.

„Žijú tam štyri ženy, kresťanky, cudzinky, ktoré nechceli dobrovoľne opustiť našu krajinu, čím si podpísali rozsudok smrti.“

Mám zavraždiť ženu? O tom sa predsa Rachid nezmienil! – preľakol sa Farid, no upokojoval sa tým, že to určite nie je dôležité, veď človek ako človek.

Vojsť do domu nebol problém – zámok sa dal poľahky vylomiť nožom. Horúci vzduch vnútri sa nehýbal. Zapli baterky a opatrne vykročili po širokom schodisku. Na poschodí svietila lampa, no inak panovalo absolútne ticho. Vytasili nože. Vodca kývol. Farid vedel, že nemôže váhať ani sekundu. Brat ho upozorňoval, aby obeti nehľadel do očí, iba našiel krk a rezal.

S odstupom času si to takmer nevedel vybaviť. Veľmi ju nevidel, pretože z ulice prenikalo len slabé svetlo, no zdalo sa mu, že žena pod bielou prikrývkou má šedivé vlasy. Len čo ju z nej stiahol, prebudila sa, no nestihla ani muknúť, pretože ju jedným pohybom podrezal a odskočil od postele, aby ho neostriekala krv. Potom sa zvrtol a vyšiel na chodbu. Netrvalo to ani tridsať sekúnd. V hlave mu tikalo. Chceli zísť dolu schodmi, ale niekto zašepkal. Vodca na chvíľu stuhol, akoby si nevedel rady.

V izbe bola totiž jedna žena navyše.

Tá piata žena tam nemala byť. Nepatrila medzi ne. Žeby len prišla na návštevu?

Bolo vidno, že je cudzinka.

Keď vodca vošiel do spálne, Farid si všimol, ako sa schúlila v posteli. Zo strachu v jej očiach ho naplo. Vedľa nej ležala mŕtva žena. Posteľná bielizeň bola nasiaknutá krvou.

Nestrácal čas – vytiahol nôž a podrezal aj piatu ženu.

Vytratili sa odtiaľ rovnako nebadane, ako došli. Kdesi v tme na nich čakalo auto. Za svitania za sebou nechali El Qued aj päť mŕtvych žien.

Písal sa máj 1993.

*

List dorazil do Ystadu devätnásteho augusta.

Vedela, že jej píše mama, veď poštová známka bola z Alžírska, no chcela ho otvoriť v pokoji. Po ohmataní obálky pochopila, že nebude najkratší. Mama sa neozvala už tri mesiace, isto má toho veľa na srdci. Položila ho na stôl v obývačke a rozhodla sa počkať do večera. Zarazilo ju, že napísala adresu na stroji, no hovorila si, že to určite vysvetľuje v liste. Až kúsok pred polnocou otvorila balkónové dvere a sadla si na stoličku, ktorá sa tam ledva zmestila, pretože mala veľa kvetináčov. Bol teplý augustový večer, možno posledný tohto roku. Jeseň bola za dverami. Otvorila obálku a pustila sa do čítania.

Rozplakala sa až po dočítaní posledného písmenka.

Vedela, že ho napísala žena, pretože muži nemali také úhľadné písmo. Svedčil o tom aj výber slov – neznáma žena opatrne volila výrazy, aby jej čo najšetrnejšie porozprávala o všetkých tých hrozných udalostiach.

To sa však nedalo, pretože sa stalo čosi príšerné.

Písala jej policajtka Françoise Bertrandová, a hoci to nebolo nikde explicitne uvedené, dovtípila sa, že pracuje ako vyšetrovateľka v Alžírskej ústrednej komisii pre vraždy, a práve tak sa dozvedela o udalostiach v meste El Qued, juhozápadne od Alžíru.

Stala sa príšerná udalosť – neznámi muži zavraždili štyri francúzske mníšky. Vrahovia isto patrili k fundamentalistom, ktorí sa rozhodli vyhnať cudzincov z krajiny a oslabiť štát do takej miery, aby mohli z jeho trosiek vybudovať spoločnosť na fundamentalistických základoch. Po páchateľoch nebolo ani stopy, ostali len štyri podrezané mŕtvoly a hustá, zaschnutá krv.

Medzi nimi však bola aj piata žena, turistka zo Švédska, ktorá si predĺžila povolenie na pobyt a navštívila kláštor v tú nešťastnú noc, keď naň zaútočili ozbrojení muži. Z pasu v kabelke vyčítali, že sa volá Anna Anderová, má šesťdesiatšesť rokov a turistické vízum. Našli aj spiatočnú letenku s otvoreným dátumom návratu.

Už beztak to bolo zlé a zdalo sa, že cestuje sama, a tak sa aj pre politický nátlak v krajine rozhodli zamlčať jej vraždu a tvrdili, že zahynula pri autonehode. Pochovali ju v hrobe bez mena, pretože ju nevedeli identifikovať. Chceli zlikvidovať jej osobné veci a odstrániť každučkú stopu po nej. V tom momente vstúpila do hry Françoise Bertrandová, ktorú šéf jedného skorého rána vyslal do El Queda, aby upratala posledné stopy po neznámej žene. Musí to vyzerať tak, že nikdy nevstúpila na alžírsku pôdu. Françoise Bertrandová však za skriňou našla kabelku, ktorú nedôslední vyšetrovatelia prehliadli. Nebolo jasné, či tam spadla náhodou, no ležal v nej rozpísaný list dcére, ktorá žila v mestečku Ystad vo vzdialenom Švédsku. Ospravedlňovala sa jej, že pchá nos do súkromných vecí, no nedalo jej to a oslovila svojho známeho Švéda, mimochodom alkoholika, ktorý list preložil netušiac, o čo ide. Všetky kúsky mozaiky zapadli na správne miesto a ju už vtedy pri pomyslení na piatu ženu trápili výčitky svedomia; veď ju zavraždili v Alžírsku, ktoré ona milovala nadovšetko, hoci bolo v hroznom stave. Neznámej dcére Anny Anderovej sa snažila priblížiť situáciu v krajine, no písala aj o sebe – jej otec sa narodil vo Francúzsku, ale už v detstve sa aj s rodičmi odsťahoval do Alžírska, kde vyrástol a oženil sa s miestnou obyvateľkou. Françoise bola najstaršie dieťa a vždy mala pocit, že je rovnako doma vo Francúzsku aj Alžírsku, no postupne dospela k záveru, že jej skutočným domovom je Alžírsko. Nechcela byť klamárkou, ktorá smrť piatej ženy zvalí na autonehodu, a tým pripíše na svoj, ale aj štít krajiny ďalší čierny bod. V liste sa priznávala, že ju dlho trápili bezsenné noci, až sa jedného dňa rozhodla napísať pravdu dcére mŕtvej ženy. Lojalita k policajnému zboru musela ísť jednoducho bokom, no prosila ju, aby ostala v anonymite. Dlhočizný výlev zakončila slovami: „Píšem pravdu a možno by som nemala, ale mám na výber? Našla som kabelku s listami, ktoré adresovala svojej dcére. Iba vám prezrádzam, ako sa ku mne dostala, a posielam vám jej obsah.“

Françoise Bertrandová do obálky pribalila aj nedokončené listy a pas Anny Anderovej.

Jej dcéra nemohla prestať plakať. Keď začalo svitať, vstala a vošla do kuchyne, kde dlho sedela na jednom mieste. V hlave mala najprv celkom prázdno, no potom v nej skrsla myšlienka – celé roky iba vyčkávala a doteraz nechápala na čo, ale zrazu jej to bolo jasné. Vedela, že už nemusí otáľať so splnením svojej úlohy, pretože dozrel správny čas. Mama zomrela, jedny dvere v jej živote sa zabuchli.

Šla po nádobu s lístkami a knižočku, ktorú odkladala v priečinku pod posteľou. Rozložila pred sebou štyridsaťtri lístkov, pričom iba jeden bol označený čiernym krížikom. Postupne ich rozbaľovala – krížik bol na dvadsiatom siedmom papieriku. Otvorila knižočku, hľadela na zoznam mien a napočítala dvadsiaty siedmy riadok. Pozorovala meno, ktoré tam sama napísala, až kým si nevedela danú osobu predstaviť.

Napokon ju zatvorila a odložila papieriky do nádoby.

Jej mama zomrela, ju opustili pochybnosti. Neexistovala cesta späť.

Vyčlení si rok na smútenie za matkou a potrebné prípravy, viac netreba.

Vrátila sa na balkón, zapálila si a pozorovala prebúdzajúce sa mesto.

Krátko po siedmej si ľahla.

Bolo ráno dvadsiateho augusta 1993.

Južné Švédsko

dvadsiaty prvý september – jedenásty október 1994

1

Čosi po desiatej večer dopísal báseň.

Posledné verše zo seba musel dlho súkať, pretože chcel, aby v sebe niesli melanchóliu aj nostalgiu. Viackrát odhodil napísané riadky do koša, dva razy sa skoro vzdal, ale napokon dokončil žalospev o ďatľovi prostrednom, ktorý nebol spozorovaný od osemdesiatych rokov. Ďalší druh, čo človek vytlačil...

Vstal a natiahol sa. Každým rokom bolo náročnejšie tráviť dlhé chvíle pri písaní.

Starec v mojom veku by nemal básniť, hovoril si, v sedemdesiatich ôsmich sú naše myšlienkové pochody všetkým ukradnuté, hoci by to tak nemalo byť. Len na Západe nás berú za bláznov, iné kultúry si vážia starých, múdrych ľudí. Kým žije, básne písať neprestane. Aspoň kým bude vládať udržať pero a bude mu to myslieť. Nič iné predsa nevie. Kedysi mu išlo predávanie áut dokonca lepšie ako ostatným. Právom mal povesť húževnatého predavača a vyjednávača. A veru, darilo sa mu. V najlepších rokoch vlastnil filiálku v mestečkách Tomelilla aj Sjöbo. Nahonobil si dosť veľký majetok na to, aby mohol na staré kolená oddychovať.

Poézia preňho znamenala všetko, ostatné bola nevyhnutnosť. Pri prečítaní riadkov na papieri pocítil po dlhšom čase uspokojenie. Zatiahol záclony, aby zakrývali veľké okná a za nimi polia vinúce sa k moru za horizontom, a pristúpil ku knižnici s deviatimi zbierkami básní, ktoré vydal. Nikdy nešli na dračku – väčšinou sa ich predalo okolo tristo. Nepredané knihy ležali v škatuliach v pivnici, ale nie preto, že by na ne chcel zabudnúť, veď bol na ne hrdý. Pred mnohými rokmi sa však rozhodol, že raz ich vynesie na dvor a spáli. Tých tenkých knižiek, ktoré si nik nechcel kúpiť, sa zbaví v ten deň, keď si vypočuje rozsudok smrti od lekára alebo vlastného tela.

Pozoroval knižnicu. Celý život čítal poéziu, dokonca vedel zarecitovať mnoho básní, ale nemal ružové okuliare. Jeho tvorba nepatrila k najlepšej, ale ani k najhoršej. Zbierky vydával v päťročnom intervale od konca štyridsiatych rokov a vždy v nich bolo niekoľko kvalitných strof, ktoré sa vyrovnali svetovej poézii, ale keďže jeho hlavnou činnosťou bolo predávanie áut, nikdy sa o nich nepísalo v novinách, nezískal žiadne ocenenie, dokonca ich musel tlačiť na vlastné náklady. Prvú zbierku rozoslal veľkým vydavateľstvám v Štokholme, no tie mu ich vrátili so zaužívanou odpoveďou. Iba jeden redaktor si dal tú námahu a upozornil ho, že nikomu sa nechce čítať básne o vtákoch. „Nikoho nezaujíma citový život trasochvosta.“

Po tejto skúsenosti sa rozhodol vydávať zbierky na vlastné náklady, pričom s formou si starosti nerobil. Najpodstatnejší bol ich obsah. Napriek tomu si jeho básne prečítalo veľa ľudí a mnohým sa dokonca páčili.

Teraz písal o krásnom ďatľovi prostrednom, ktorý zo Švédska vymizol.

Som vtáčí básnik, pomyslel si, pretože takmer vždy píšem o vtákoch, trepotaní krídel či ojedinelých vábiacich volaniach kdesi v diaľke... Vo vtáčom svete som objavil ľudské tajomstvá.

Podišiel k písaciemu stolu a prečítal si poslednú strofu, ktorá sa napokon predsa len vydarila. Nechal papier dopadnúť na stôl. Keď sa pohol, seklo ho v chrbte. Lezie naňho choroba? Každý deň hľadal známky toho, že telo sa rozhodlo opustiť ho. Nikdy nefajčil, jedol aj pil s mierou, vďaka čomu oplýval zdravím, no ťahalo mu na osemdesiatku a jeho čas na zemi sa blížil ku koncu. Prešiel do kuchyne, kde si nalial kávu zo vždy zapnutého kávovaru. Dokončená báseň ho napĺňala zmesou smútku a radosti.

Jeseň staroby by bol vhodný názov, pomyslel si. Možno je to moja posledná báseň. Je september, jeseň – v kalendári aj v mojom živote.

Prešiel so šálkou do obývačky a opatrne si sadol na hnedé kožené kreslo, čo ho sprevádzalo vyše štyridsať rokov. Mal ich viacero – kúpil si ich, aby oslávil založenie agentúry pre Volkswagen v južnom Švédsku.

Na stolíku pri operadle stála fotografia Wernera, vlčiaka, ktorý mu zo všetkých psov chýbal najviac. Staroba so sebou automaticky prinášala samotu, pretože známi po jednom odchádzali na druhý svet a to isté platilo pre zvieratá. On ostal sám. Každý raz osamie. Kedysi sa o tom dokonca snažil napísať báseň, no nepodarila sa mu. Mal by tomu dať druhú šancu, no obával sa, že o ľuďoch písať nevie, keďže im nerozumie. Písať o niečom, v čom sa nevyzná, bolo ako vstúpiť do zakázanej oblasti.

Privrel oči a spomenul si na otázku za desaťtisíc korún z televízneho programu na konci päťdesiatych alebo začiatku šesťdesiatych rokov, keď ešte neexistovala farebná televízia. Na obrazovke sa zjavil mladý škúliaci muž so začesanými vlasmi, aby odpovedal na otázky z vtáčieho sveta. Trafil sa a dostal šek na desaťtisíc korún, čo bola v tom čase hŕba peňazí.

On nesedel v štúdiu, v tej zvukovo izolovanej klietke so slúchadlami na ušiach. Bol doma, v tom istom koženom kresle, hoci poznal odpovede na všetky otázky, a to sa nad nimi ani nemusel zamýšľať. Desaťtisíc korún však nezískal a nik netušil, že má rozsiahle vedomosti o vtákoch. Pokračoval teda v písaní básní.

Vtom ho zo snívania vytrhol akýsi zvuk. Započúval sa. Žeby bol niekto na dvore? Túto myšlienku zavrhol s tým, že si to namýšľa. Starší ľudia sú často ustarostení, no on mal dobré zámky a navyše skrýval brokovnicu v spálni na poschodí a pištoľ v kuchynskej zásuvke. Keby na jeho opustenú farmu severne od Ystadu zavítali nežiaduci návštevníci, ubránil by sa.

Keď vstal, znova ho seklo v chrbte. Bolesť prichádzala a odchádzala. Odložil šálku na drez a pozrel na hodinky – čochvíľa bude jedenásť, čiže čas na prechádzku. Teplomer pri kuchynskom okne ukazoval sedem stupňov nad nulou. Tlak stúpal, fúkal jemný juhovýchodný vetrík.

Potešil sa, lebo to bolo dokonalé počasie na pozorovanie kŕdľov letiacich na juh. Tisícky letcov na dlhé trate s neviditeľnými krídlami preletia nad jeho hlavou a on ich síce neuvidí, ale vycíti ich prítomnosť. Viac ako päťdesiat rokov trávieval jesenné noci na poliach, aby zažil pocit, že noční letci sú tam.

Akoby sa presúvalo celé nebo, hovorieval si.

Symfonický vtáčí orchester. Sťahujú sa do teplých krajín, pretože to majú v sebe zakorenené a vďaka neprekonateľnej schopnosti riadiť sa hviezdami a magnetickými poľami sa nestratia. Vyhľadávajú vhodné veterné prúdy a vytvárajú si zásoby tuku, aby vydržali vo vzduchu čo najdlhšie.

Celé nebo vibrujúce krídlami sa vybralo na pravidelnú púť do vtáčej mekky.

Čo je on, opustený starec pripútaný k zemi, keď sa nad ním premiestňuje celé nebo?

Sťahovavé vtáky pozoroval s bázňou. Vyprevádzal ich, keď na jeseň odchádzali na juh a vítal ich, keď sa na jar vracali do Švédska.

Nočné sťahovanie bolo preňho posvätné.

Už-už si šiel obliecť kabát, keď si uvedomil, že si zabudol sveter.

Starým ľuďom znepríjemňoval život aj fakt, že rýchlejšie premrzli.

Ešte raz pomyslel na žalospev nad ďatľom prostredným, ktorý sa mu napokon podarilo dokončiť podľa jeho predstáv. Ktovie, možno stihne vydať poslednú, desiatu zbierku. Názov už mal premyslený: Slávnostná nočná omša.

Vrátil sa na chodbu, kde si obliekol bundu a stiahol šiltovku hlboko do čela. Otvoril dvere a pocítil jesenný vzduch voňajúci po mokrej hline. Zavrel za sebou a privykal si na tmu. V záhrade ani človiečika, v diaľke svetlá Ystadu. Keďže susedia nebývali najbližšie, obklopovala ho ničím nerušená tma.

Nebo posiate hviezdami zatemňovalo len zopár mráčikov.

Vykročil s myšlienkou, že v tú noc nad ním preletí kŕdeľ vtákov. Jeho farma mala svoj vek, na pozemku sa týčili tri budovy; tá štvrtá zhorela kedysi na začiatku storočia, no mačacie hlavy tam nechal. Za všetky tie roky investoval nemalé peniaze do pravidelnej renovácie. Rozhodol sa, že majetok daruje kultúrno-historickému združeniu Kulturen v Lunde. Nemal ženu ani deti, no získal veľký majetok obchodovaním s autami.

Neľutujem nič, hovoril si, kráčajúc chodníčkom k rozhľadni, ktorú sám postavil, aby tam mohol pozorovať nočné kŕdle vtákov. Neľutujem nič, pretože to nemá zmysel.

Bola síce krásna septembrová noc, no nedalo mu to, zastal a započúval sa do okolitých zvukov. Okrem šumenia vetra nič nepočul. Opäť pridal do kroku. Žeby sa len bál o svoje podlomené zdravie?

Zastal a obzrel sa, no bol sám ako prst.

Chodníček sa zvažoval, potom stúpal k rozhľadni na kopci, ale ešte predtým musel prejsť cez širokú priekopu, nad ktorou postavil mostík. Odo dverí to bolo presne dvestoštyridsaťsedem metrov. Zaujímalo by ho, koľkokrát tadiaľ šiel. Nechcel riskovať zlomeninu, a tak našľapoval opatrne, hoci cestičku poznal ako vlastnú dlaň. Starí ľudia majú slabé kosti. Keby skončil v nemocnici so zlomenou stehennou kosťou, znamenalo by to istú smrť, lebo by umrel od nečinnosti. Keby začal uvažovať nad vlastným životom, nepomohla by mu ani svätená voda.

Z ničoho nič zastal. Zahúkala sova, zapraskal konár. Zvuk prichádzal z lesíka pri kopci. Nehýbal sa, všetky zmysly mal v pohotovosti. Znova zahúkala sova, ale potom sa rozhostilo dokonalé ticho. Nespokojne si zahundral pod nos, že je starý a bojí sa strašidiel.

Vtom zbadal rozhľadňu, ktorá sa týčila na nočnej oblohe. Vedel, že o dvadsať metrov dorazí k mostíku.

Isto to bola sova, ubezpečoval sa.

Pri pohľade na rozhľadňu sa zháčil, pretože sa mu čosi nezdalo, ale nevedel čo.

Nahováram si to, nadával si, všetko je normálne, veď rozhľadňu som postavil pred desiatimi rokmi. Nezmenila sa ona, ale môj zrak, to je celé... Nespúšťal z nej oči, pretože to vyzeralo, akoby od včerajšieho večera narástla o meter. Možno sa mi to len sníva, hovoril si.

V tom momente si uvedomil, že sa nemýlil a niekto tam stojí. Najprv stuhol od strachu, potom sa rozčúlil, pretože niekto vstúpil na jeho územie bez opýtania. Asi to bol pytliak, ktorý šiel po jeleňoch na druhej strane kopca; nechcelo sa mu veriť, že by to bol pozorovateľ vtákov.

Zakričal na neznámu osobu, no tá neodpovedala ani sa nepohla. Žeby ho naozaj zradil zhoršujúci sa zrak?

Keď znova zareval a nedostal odpoveď, vykročil po mostíku.

Dosky sa pod jeho váhou prepadli a on letel dolu hlavou. Priekopa mala hĺbku vyše dvoch metrov. Padal, padal, nestihol ani roztiahnuť ruky.

Po chvíľke pocítil rastúcu bolesť, ktorá prichádzala odnikadiaľ. Akoby ho čosi prerezalo na diely, akoby mu niekto priložil horúce kusy železa k telu. Pre intenzívnu bolesť ani nepípol. Krátko pred posledným vydýchnutím si uvedomil, že ani len nedopadol na dno priekopy. Ostal visieť vo vlastnej bolesti.

Ešte raz si spomenul na nočné kŕdle presúvajúce sa na juh a pokúsil sa vyslobodiť z bolesti, no márne.

Bolo o dvadsať minút jedenásť, večer dvadsiateho prvého septembra 1994.

Práve v tú noc sa veľké kŕdle drozdov presúvali nad mestečkom Falsterbo k teplu, ktoré na ne čakalo kdesi v diaľke.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Alžírsko – Švédsko máj – august 1993

Prológ

Južné Švédsko dvadsiaty prvý september – jedenásty október 1994

1

Južné Švédsko Dvanásty – sedemnásty október 1994

Južné Švédsko sedemnásty október – tretí november 1994