Domov pre neobyčajné deti slečny Peregrinovej

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.sk

Ransom Riggs

Domov pre neobyčajné deti slečny Peregrinovej – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Copyright © 2011 by Ransom Riggs

All rights reserved.

First published in English by Quirk Books, Philadelphia, Pennsylvania.

This Book was negotiated through Josef Kolar, Foreign Rights Sales.

Translation © Martina Fedorová, 2017

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN v tlačenej verzii 978-80-259-0732-0

ISBN e-knihy 978-80-259-0768-9 (1. zverejnenie, 2017)

SLEEP IS NOT, DEATH IS NOT;

WHO SEEM TO DIE LIVE.

HOUSE YOU WERE BORN IN,

FRIENDS OF YOUR SPRING-TIME,

OLD MAN AND YOUNG MAID,

DAY’S TOIL AND ITS GUERDON,

THEY ARE ALL VANISHING,

FLEEING TO FABLES,

CANNOT BE MOORED.

—Ralph Waldo Emerson

NIET SPÁNKU ANI SMRTI NIET.

KTO MŔTVYM ZDAL SA, ŽIJE.

DOM TVOJHO DETSTVA,

PRIATELIA DÁVNI,

STAREC AJ DIEVČA RUŽOLÍCE,

ZNOJ PRÁCE I JEJ ODMENA,

TO VŠETKO SA RAZ

V BÁJKU ZMENÍ, POMINIE

NEUCHOPITEĽNÉ.

—Ralph Waldo Emerson

Prológ

Všetky neobyčajné veci sa začali stávať práve vo chvíli, keď som sa už nadobro chystal zmieriť s tým, že zrejme nikdy nič nezvyčajné nezažijem. Hneď prvá z nich obrátila môj život naruby a navždy ho rozdelila na dve polovice: Predtým a Potom. A rovnako ako všetky ďalšie neuveriteľné veci, ktoré sa vtedy ešte len mali stať, aj táto súvisela s mojím starým otcom Abrahamom Portmanom.

Dedo Portman bol tým najúžasnejším človekom, akého som v detstve poznal. Vyrástol v detskom domove, bojoval vo vojne, plavil sa na moriach a brodil sa pieskom púšte. Vystupoval v cirkuse a skvelo sa vyznal v zbraniach a umení sebaobrany, vedel, ako prežiť v divočine, ba dokonca hovoril cudzími jazykmi – okrem angličtiny aspoň tromi ďalšími. Dieťaťu, ktoré z Floridy nikdy nevytiahlo päty, sa to všetko zdalo neopísateľne exotické. Zbožňoval som jeho príbehy a zakaždým som chcel ďalšie a ďalšie. Nikdy sa nedal dlho prosiť a každý mi zveroval ako dôverné tajomstvo, ktoré patrilo iba mne.

Keď som mal šesť, rozhodol som sa, že ak chcem, aby bol môj život aspoň z polovice taký zaujímavý, ako bol život deda Portmana, musím sa stať bádateľom. Samozrejme, že ma v tom podporoval a popoludnia trávil so mnou, zhrbený nad mapami rôznych častí sveta. Plánovali sme fantastické výpravy a značili si ich trasu špendlíkmi s červenými hlavičkami, pričom mi dedo farbisto opisoval všetky tie čarovné miesta, ktoré raz určite objavím. Aby bolo doma všetkým jasné, čím chcem byť, hrával som sa tak, že som chodil po dome s papierovým ďalekohľadom pri oku, vykrikujúc „Zem na obzore!“ a „Pripravte sa na vylodenie!“, až kým mi to rodičia nezatrhli. Myslím, že ich najviac zo všetkého desila predstava, že ma dedo nakazí nevyliečiteľným rojčením a že zo mňa vyrastie človek neschopný popasovať sa s ťažkosťami skutočného sveta. Preto si ma mama jedného dňa vzala na kolená a vysvetlila mi, že bádateľom sa stať nemôžem, lebo všetko na tomto svete bolo už dávno vybádané a objavené. Jednoducho som sa narodil v nesprávnom storočí. Cítil som sa podvedený.

Ešte väčšmi podvedený som sa cítil neskôr, keď mi postupne začalo dochádzať, že práve tie najúžasnejšie príhody deda Portmana sa s najväčšou pravdepodobnosťou nikdy nestali. Najmä tie, ktoré mi rozprával zo svojho detstva: ako sa narodil v Poľsku a ako ho v dvanástich poslali do detského domova vo Walese. Vždy keď som sa ho spýtal, prečo musel opustiť svojich rodičov, odpovedal rovnako: musel preč, lebo ho chceli dostať tie beštie. V Poľsku sa to nimi len tak hemžilo, hovorieval.

„A aké to boli beštie?“ pýtal som sa ho s očami plnými úžasu, na čo dedo odpovedal: „Strašidelné, hrbiace sa beštie s rozkladajúcim sa telom a vražedným pohľadom.“ Tento náš rozhovor prebiehal zakaždým takmer úplne rovnako. „Hen, takto sa hýbali!“ pomaly a hrozivo sa približoval ku mne ako príšera zo starého filmu, až kým som pred ním so smiechom nezutekal, aby ma mohol naháňať.

V každom ďalšom príbehu pribudol k ich opisu nejaký nový odpudzujúci detail: hnilobne zapáchali, zjavovali sa iba ako tiene, z úst im viseli dlhé chápadlá, ktoré sa mohli kedykoľvek vymrštiť a ovinúť svoju obeť, aby ju potom bleskovo vtiahli do zovretia mocných čeľustí. Po tejto poslednej charakteristike som začal mávať problémy so zaspávaním. V mojej mimoriadne bujnej fantázii sa zvuk pneumatík na mokrej ceste menil na chrapľavý dych netvora vonku za oknom a tiene pod dverami na tmavé zvíjajúce sa chápadlá. Tých beštií som sa ukrutne bál, no vedomie, že môj starý otec s nimi bojoval a prežil, aby mi o nich mohol rozprávať, ma napĺňalo úžasom.

Najfascinujúcejšie však boli príbehy z dedovho života v domove vo Walese. To miesto bolo opradené mocným čarom a postavené tak, aby dokázalo ochrániť deti pred beštiami na ostrove, kde stále svietilo slnko a kde nikto nikdy nebýval chorý ani nezomrel. Všetci bývali spolu vo veľkom dome, ktorý ochraňoval akýsi starý múdry vták – aspoň takto to dedo rozprával. No ako som rástol, začali ma nahlodávať pochybnosti.

„A aký druh vtáka to teda bol?“ spýtal som sa ho v jedno popoludnie. Sedel som za kartovým stolíkom, kde ma práve dedo nechával vyhrať Monopoly, a upieral naňho nedôverčivý pohľad sedemročného skeptika.

„Bol to veľký sokol a fajčil fajku,“ odpovedal.

„Dedo, ty si myslíš, že som celkom sprostý, však?“

Palcom prešiel po strane už preriedeného zväzku oranžových a modrých bankoviek, ktoré držal v ruke. „Také niečo by som si o tebe, Jákob, nikdy nemyslel.“ Hneď som vedel, že sa ho to dotklo, pretože jeho poľský prízvuk, ktorého sa mu nikdy celkom nepodarilo zbaviť, bol zrazu zreteľnejší. Premohol ma pocit viny a rýchlo som to chcel zahovoriť.

„A prečo vám tie beštie vlastne chceli ublížiť?“ položil som ďalšiu otázku.

„Pretože sme neboli ako iní ľudia. Boli sme neobyčajní.“

„Ako neobyčajní?“

„Nuž, všelijako,“ povedal. „Bolo tam dievča, ktoré vedelo lietať, a chlapec, v ktorého tele bývali včely. A brat so sestrou, ktorí dokázali zodvihnúť nad hlavu obrovské balvany.“

Bolo ťažké uhádnuť, či to myslí vážne. Na druhej strane, môj starý otec naozaj málokedy žartoval. Z mojej tváre však teraz vyčítal pochybnosti a zamračil sa.

„Dobre, nemusíš veriť tomu, čo hovorím,“ povedal, „ale mám fotky!“ Odsunul záhradnú stoličku, na ktorej sedel, vošiel do domu a nechal ma na zastrešenej verande samého. O malú chvíľu sa vrátil a v rukách niesol starú škatuľu od cigár. Keď z nej vytiahol štyri dokrčené a zažltnuté fotografie, naklonil som sa, aby som lepšie videl.

Tá prvá bola neostrou snímkou čohosi, čo vyzeralo ako oblek bez človeka. Alebo ten človek v obleku nemal hlavu!

„Ale jasné, že má hlavu!“ povedal dedo a zaškeril sa pritom. „Len ju nevidíš.“

„Ako to? Čo je neviditeľný?“

„Ty si ale hlavička!“ zodvihol obočie, ako by ho sila môjho úsudku náramne prekvapila. „Millard, tak sa volal. Smiešne decko to bolo. Hocikedy prišiel a povedal: ‚Hej, Abe, viem presne, čo si dnes robil,‘ a vymenoval, kde som bol, čo som jedol, aj kedy som si špáral v nose a myslel si, že sa nik nepozerá. Občas sa niekomu zavesil na päty a celý deň ho sledoval ticho ako myška. Samozrejme, vtedy sa neobliekol, takže ho nikto nemohol vidieť. Iba človeka pozoroval!“ pokrútil hlavou dedo. „Vieš si to predstaviť?“

Podstrčil mi ďalší obrázok. Po chvíli, keď sa mu zdalo, že som mal dosť času poriadne si ho prezrieť, sa ma spýtal: „No? Čo tam vidíš?“

„Malé dievča?“

„A…?“

„Má na hlave korunku.“

Prstom poklopkal po dolnom okraji fotografie. „A čo nohy?“

Pozrel som sa lepšie. Nohy toho dievčatka sa nedotýkali zeme. Neskákala – zdalo sa, že sa vznáša. Padla mi sánka.

„Lieta!“

„Takmer si uhádol,“ povedal starý otec. „Levituje. Len to nevedela celkom dobre ovládať, a tak sme ju občas museli priviazať, aby neuletela!“

Nedokázal som od tej zvláštnej uhrančivej tváre, aké mávajú bábiky, odtrhnúť oči. „Je naozajstná?“

„Jasné, že je,“ povedal dedo vecne. Vzal mi jej obrázok z ruky a vložil tam ďalší, na ktorom stál vycivený chlapec a nad hlavou držal balvan. „Victor a jeho sestra síce veľa rozumu nepobrali,“ povedal, „ale tá ich sila!“

„Nevyzerá na siláka,“ povedal som, zahľadiac sa na chlapcove vychudnuté plecia.

„Ver, že bol. Raz sme sa spolu pretláčali a takmer mi odtrhol ruku!“

Najčudnejšia však bola posledná fotka. Bol na nej zátylok čejsi hlavy s nakreslenou tvárou.

Uprene som sa na tú fotografiu díval, zatiaľ čo dedo Portman vysvetľoval: „Tento tu mal dvoje úst, chápeš? Jedny vpredu a druhé vzadu. Preto bol taký veľký a tučný!“

„Ale to je podvrh,“ povedal som. „Tú tvár tam má iba namaľovanú!“

„Zaiste, to, čo vidíš, je namaľované. Mali sme vtedy cirkusové predstavenie. Ale ten chlapec mal naozaj dvoje úst. Ty mi neveríš?“

Premýšľal som o tom, dívajúc sa raz na fotografiu, raz na starého otca, ktorého tvár bola vážna a úprimná. Prečo by mi klamal?

„Verím ti,“ povedal som mu.

A skutočne som mu veril – ešte aspoň niekoľko ďalších rokov –, hoci najmä preto, že som veriť chcel. Tak ako chcú deti veriť, že existuje Santa. Všetci sa upíname k svojim vlastným vymysleným príbehom až dovtedy, kým zrazu cena, ktorú za to musíme zaplatiť, nie je privysoká. U mňa to bolo až do toho dňa v druhej triede, keď mi Robbie Jansen zastal cestu rovno pred stolom, kde sedeli dievčatá, a vyhlásil, že som „baba“, pretože verím rozprávkam a kadejakým výmyslom. Hádam som si to aj zaslúžil, keďže som nevedel držať jazyk za zubami a príbehy starého otca som vykladal spolužiakom. V okamihu tohto poníženia som jasne videl, ako sa na mňa tá prezývka lepí a ako sa jej už nezbavím. Vtedy – právom či nie – som starého otca z duše nenávidel.

Keď ma potom v to isté popoludnie dedo Portman prišiel vyzdvihnúť zo školy, čo často robieval, keď boli obaja rodičia v práci, vyštveral som sa na sedadlo spolujazdca jeho starého pontiacu a vyhlásil som, že viac mu tie jeho rozprávky neverím.

„Aké rozprávky?“ spýtal sa, hľadiac na mňa ponad rám okuliarov.

„Veď vieš. Tie rozprávky. O čudných deckách a beštiách.“

Prekvapilo ho to: „Kto tu kedy tvrdil, že sú to rozprávky?“

Povedal som mu, že vymyslený príbeh a rozprávka sú jedno a to isté, dobré iba ak pre decká, čo ešte cikajú do gatí, ale že ja viem, že tie jeho fotky aj príbehy sú len čistý výmysel a podfuk. Čakal som, že sa rozčúli alebo že sa začne hádať. No on iba povedal: „Ako chceš,“ a naštartoval. Šliapol však na plyn tak prudko, že sme sa od obrubníka priam odrazili. A to bolo všetko.

Myslím, že sa na tento okamih sám pomaly pripravoval – jedného dňa som z tých jeho príbehov predsa musel vyrásť. No to, ako náhle a rázne s tým celým prestal, vo mne zanechalo pocit, že mi celý ten čas vedome klamal. Nevedel som pochopiť, prečo si to všetko vymýšľal a chcel, aby som uveril, že sa tieto pračudesné veci naozaj mohli stať. Až o niekoľko rokov neskôr mi to všetko objasnil môj otec. Keď bol malý, aj jemu dedo tie príbehy rozprával a neklamal. Iba trocha zveličoval skutočnosť – detstvo deda Portmana nebolo totiž vôbec rozprávkové. Práve naopak.

Môjmu starému otcovi sa ako jedinému z rodiny podarilo uniknúť z Poľska ešte pred vypuknutím druhej svetovej vojny. Mal vtedy dvanásť, keď ho rodičia poslali kamsi k úplne cudzím ľuďom. Svojho najmladšieho syna posadili s kufríkom a jednosmerným lístkom v ruke do vlaku, ktorý smeroval do Británie. Chlapec svojho otca a matku už nikdy viac nevidel, a nevidel viac ani svojich starších bratov, bratancov či sesternice, tety ani strýkov. Všetci boli mŕtvi skôr, než dedo dovŕšil šestnásť, zavraždení tými beštiami, ktorým on tak tesne unikol. Neboli to však beštie s chápadlami a hnilobne zapáchajúcim telom, aké si dokáže predstaviť sedemročné dieťa. Boli to beštie s ľudskými tvárami, v nažehlených uniformách, pochodujúce v presných útvaroch; beštie, ktoré pôsobili tak normálne, že ich pravú podobu nikto nespoznal, až kým nebolo neskoro.

Aj príbeh o začarovanom ostrove bol v podstate skutočný, iba trochu prikrášlený. V porovnaní s hrôzami, ktoré sa diali v kontinentálnej Európe, musel starému otcovi detský domov, kam ho prichýlili, vskutku pripadať ako raj. A taký bol aj v jeho príbehoch – bezpečný prístav, kde panuje večné leto, plný strážnych anjelov a zázračných detí, ktoré však, samozrejme, nikdy naozaj nelietali, neboli neviditeľné ani nedvíhali balvany. Jediné, čím sa od ostatných líšili a za čo boli prenasledované, bol ich židovský pôvod. Boli to vojnové siroty, ktoré na tento malý ostrov zaniesol príliv krviprelievania. Pravda, najväčším zázrakom neboli ich neobyčajné schopnosti, ale to, že sa im podarilo uniknúť getu a plynovým komorám.

Prestal som deda prosiť o ďalšie príbehy a myslím, že sa mu uľavilo. Obdobie jeho detstva zostalo zahalené tajomstvom. Nevyzvedal som. Prešiel peklom a mal plné právo nechať si svoje tajomstvá pre seba. Hanbil som sa, že som mu kedysi závidel jeho vzrušujúci život, a pritom som vôbec nevidel, akú cenu za to musel zaplatiť. Pokúšal som sa uvedomiť si, aké mám šťastie, že žijem tento bezpečný, aj keď nie výnimočný život, hoci som sa oň nijako nezaslúžil.

No potom, iba o pár rokov neskôr, keď som mal pätnásť, sa stala tá zvláštna a zároveň hrozná vec. A odvtedy už bolo iba Predtým a Potom.

Prvá kapitola

Posledné popoludnie Predtým som strávil stavaním modelu Empire State Building v mierke 1:10 000 z rôznych balení dospeláckych plienok. Bolo to veľkolepé dielo. Pri základni bolo široké až päť stôp a čnelo vysoko nad regál s kozmetikou. Veľké balenia tvorili základnú stavbu, ultra tenké tam boli namiesto vyhliadkových terás a starostlivo poukladané reklamné balenia vzoriek som použil na jej typický vrchol. Bolo to takmer dokonalé, až na jeden, žiaľ, zásadný detail.

„Použil si značku Neverleak,“ povedala Shelley a odmerane si premeriavala môj majstrovský kúsok. „Akciu máme na Stay-Tite.“ Shelley bola vedúcou obchodu a zhrbené plecia a odutý výraz patrili k jej uniforme rovnako ako modrá polokošeľa, ktorú sme museli mať všetci na sebe.

„Nevravela si Neverleak?“ začudoval som sa, pretože presne to povedala.

„Stay-Tite,“ neústupne zopakovala a sústrastne pritom pokrútila hlavou, akoby moja stavba bola zranený pretekársky kôň odsúdený na odstrel. Nasledovalo krátke, no značne rozpačité ticho, počas ktorého neprestávala krútiť hlavou a neustále sa dívala raz na mňa, raz na môj výtvor. Nechápavo som na ňu hľadel, akoby mi vôbec nedochádzalo, čo sa mi týmto pasívne agresívnym štýlom snaží naznačiť.

„Ach tak,“ povedal som nakoniec. „Chceš, aby som to prerobil, však!“

„Len kvôli tej značke, Neverleak, chápeš,“ zopakovala.

„Žiadny problém. Ako povieš!“ Špičkou svojej čiernej pracovnej tenisky som zľahka odsunul jedno z balení, ktoré tvorili základňu veže. V tej chvíli sa celá tá veľkolepá konštrukcia začala rúcať a všade okolo nás sa kaskádovito valili balíky. Po dlážke sa rozsypala lavína plienok, ktoré sa odrážali od nôh zmätených zákazníkov, a zastavila sa až tesne pred automatickými dvermi, ktoré sa poslušne otvorili a vpustili dovnútra závan augustovej horúčavy.

Shelleyna tvár nadobudla farbu zrelého granátového jablka. Mala ma okamžite vyhodiť, ale vedel som, že v také šťastie nemôžem dúfať. Celé leto som sa o to usiloval. Netúžil som po ničom inom, len aby ma odtiaľto, z obchodu Smart Aid vyhodili. No ukázalo sa, že je to takmer nemožné. Chodil som do práce neskoro, s chabými výhovorkami, mýlil som sa pri vydávaní peňazí, naschvál som kládol tovar tam, kde nepatril – pleťové mlieko medzi laxatíva a antikoncepciu medzi detské šampóny. Ešte nikdy som sa o nič tak veľmi nesnažil a predsa, aj keď som robil úplné hovadiny, Shelley tvrdohlavo nechávala moje meno na výplatnej listine.

Teda, nie že by odtiaľto ešte nikdy nikoho nevyhodili. Išlo o to, že iba pre mňa to bolo viac ako nemožné. Ktorýkoľvek iný zamestnanec by bol už dávno letel, a to za omnoho menšie priestupky. Toto mala byť moja prvá lekcia o tom, ako to vo svete funguje. V Englewoode, neveľkom, ospalom, prímorskom meste, kde žijem, sa totiž nachádzajú tri obchody reťazca Smart Aid. V okrese Sarasota je ich dvadsaťsedem a na celej Floride, rozlezených po celom štáte ako nejaký nevyliečiteľný ekzém, celkom stopätnásť. A keďže každý z týchto obchodov patrí mojim strýkom, nádej, že by ma z jedného z nich vyhodili, bola vskutku mizerná. Sám som však takisto nemohol odísť, pretože brigádovať v jednom z obchodov Smart Aid bola naša posvätná rodinná tradícia. A tak jediné, čo som v rámci svojej sabotážnej kampane dosiahol, boli večné spory so Shelley a úprimná nenávisť mojich kolegov, ktorí, čo si budeme klamať, by ma neznášali tak či tak. Pretože bez ohľadu na to, koľko vystavených vecí som prevrhol alebo koľkým zákazníkom som zle vydal, ja som mal byť ten, kto jedného dňa zdedí značný podiel tejto spoločnosti, a nie oni.

* * *

Shelly sa prebrodila plienkami, zastala predo mnou a zapichla mi ukazovák do hrude. Práve sa nadychovala, že mi niečo povie, keď ju nečakane prerušil ozvučovací systém.

„Jacob, máš hovor na dvojke, Jacob, hovor na dvojke.“

Ešte na mňa stihla hodiť zúrivý pohľad, kým som začal cúvať a nechal som ju tam, brunátnu v tvári, uprostred žalostných zvyškov môjho skvostného mrakodrapu.

* * *

Miestnosť určená zamestnancom bola zatuchnutá kutica bez okien, kde v jasnej žiare automatu na sódu práve sedela predavačka Linda a po troškách ujedala zo sendviča, z ktorého si predtým odkrojila kôrku. Hlavou pokynula smerom k telefónu, ktorý tu visel priskrutkovaný na stene.

„Máš hovor na dvojke. Nech je to ktokoľvek, poviem ti, musí byť v riadnom šoku.“

Vzal som do ruky slúchadlo, ktoré voľne viselo na šnúre.

„Jákob? Si to ty?“

„Ahoj, dedo Portman! Deje sa niečo?“

„Jákob, vďakabohu. Potrebujem ten svoj kľúč. Kde je môj kľúč?“ Hovoril rozčúlene a ťažko dýchal.

„Aký kľúč?“

„Nehraj to na mňa,“ vyštekol. „Veľmi dobre vieš, aký kľúč.“

„Možno si ho iba niekam zapatrošil.“

„To ťa nahovoril tvoj otec, však?“ prerušil ma. „Povedz mi, kde je ten kľúč. Nemusí sa o tom dozvedieť.“

„Nikto ma na nič nenahovoril.“ Pokúsil som sa zmeniť tému. „Vzal si si dnes ráno lieky?“

„Idú si po mňa, rozumieš? Nechápem, ako ma po tých rokoch našli, ale našli ma. Čo myslíš, s čím sa im mám postaviť, s posratým príborovým nožíkom?“

Nebolo to prvýkrát, čo som ho takto počul rozprávať. S pribúdajúcimi rokmi začínal môj dedo jednoducho prichádzať o rozum. Príznaky jeho mentálneho úpadku boli spočiatku nepatrné, ako napríklad to, že si zabudol nakúpiť alebo že oslovil mamu menom mojej tety. Toto leto však jeho postupujúca demencia urobila nečakaný skok. Všetky tie fantastické príbehy, ktoré si vymyslel o svojom živote počas vojny – beštie a začarovaný ostrov – sa preňho stávali čoraz skutočnejšie a desivejšie. V posledných týždňoch sa to ešte vystupňovalo, až moji rodičia, ktorí sa obávali, že by si mohol nejako ublížiť, teraz celkom vážne uvažovali o tom, že ho umiestnia do nejakého ústavu. Netuším prečo, ale svoje apokalyptické telefonáty si nechával výlučne pre mňa.

Ako zvyčajne som robil všetko, čo bolo v mojich silách, aby som ho upokojil. „Hlavne pokoj, dedo, nič ti nehrozí. Všetko je v poriadku. Zoženiem nejaké video a spolu si ho potom pozrieme, dobre?“

„Nie! Zostaň tam, kde si! Je to tu nebezpečné!“

„Dedo, žiadne beštie po tebe nejdú. Všetky si odrovnal počas vojny, pamätáš?“ otočil som sa tvárou k stene, aby Linda, ktorá na mňa vrhala spýtavé pohľady, hoci predstierala, že si listuje v módnom časopise, nepočula, čo hovorím.

„Nie všetky,“ povedal. „Nie, nie, nie, zabil som ich mnoho, to iste, ale stále ich je ešte veľa.“ Počul som, ako nervózne chodí po dome a búcha zásuvkami. Mal som pocit, že sa tentoraz naozaj a definitívne zbláznil. „Neopováž sa sem prísť, počul si ma?! Ja si už nejako poradím – viem, čo treba spraviť, vyrezať im jazyk a vypichnúť oči, nič viac! Len keby som vedel nájsť ten zasraný KĽÚČ!“

Kľúčom, o ktorom tu bola reč, sa otváral obrovský sejf v garáži deda Portmana, kde boli strelné zbrane a dýky v počte, aký by stačil na vyzbrojenie celkom slušného komanda. Takmer celý svoj život ich zbieral, cestoval za nimi na rôzne výstavy, aj do zahraničia, a podnikal dlhé lovecké výpravy. Svoju rodinu, ktorá jeho nadšenie ani v najmenšom nezdieľala, vláčil v nedeľu popoludní na strelnicu, len aby sa všetci naučili strieľať. Svoje zbrane zbožňoval a niekedy s nimi dokonca aj spával. Môj otec mal na to dôkaz – fotku, na ktorej dedo drieme na gauči s pištoľou v ruke.

Table of Contents

Prológ

Prvá kapitola