Marek Hamšík: futbalová superstar

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.xyz.sk

www.albatrosmedia.sk

Roman Smutný

Marek Hamšík: futbalová superstar – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

KAPITOLA 1

PRÍBEH, KTORÝ VÁM CHCEM VYROZPRÁVAŤ, sa skutočne stal, aj keď by sa na prvý pohľad mohlo zdať, že si ho niekto vymyslel do knihy plnej futbalových rozprávok. Udial sa na začiatku leta roku 2010, presne 24. júna, a to v ďalekej Juhoafrickej republike, ktorá sa ponúkla, že sa stane domovom pre už devätnáste majstrovstvá sveta vo futbale. Na štadióne Ellis Park v najväčšom meste Juhoafrickej republiky, Johannesburgu, videlo veľký príbeh na vlastné oči 53 412 fanúšikov a vďaka televíznym kamerám aj futbaloví nadšenci po celom svete.

Čo sa to v ten letný podvečer prihodilo? Základná skupina F mala na programe posledné zápasy a čakalo sa na rozuzlenie hádanky, kto nakoniec postúpi do vytúženého osemfinále. Po strechu zaplnený Ellis Park sa stal dejiskom súboja Slovenskej republiky s Talianskom, ktorého národný tím netreba predstavovať, veď talianski borci predchádzajúce majstrovstvá sveta v roku 2006 vyhrali! A kto sa im to teraz postavil do cesty? Slovensko. Krajina, ktorá ako samostatný štát vznikla len nedávno, s úderom prvých novoročných zvonov roku 1993, a ktorá si práve v týchto dňoch vychutnávala svoju historicky prvú účasť na svetovom šampionáte. Túto krajinu, malú svojou rozlohou, ale veľkú svojou históriou a tisíckami zaujímavých príbehov, ako aj množstvom skvelých ľudí, doviedol ako kapitán na tento šampionát mladý, ešte len dvadsaťdvaročný chlapec. Nenechajte sa však mýliť jeho mladosťou, pretože už svojimi činmi dokázal, že je hotovým chlapom, na ktorého zázračné nohy, bojovnícke srdce a bystrý mozog sa môže jeho päť a pol milióna krajanov smelo spoliehať.

Rodičia rozprávajú svojim deťom rozprávky a často si pre nich vymýšľajú svoje vlastné príbehy. Spisovatelia z povolania niekedy dokážu napísať rozprávky lepšie a napínavejšie. Práve preto, že sú to profesionáli. Lenže ani oni nedokážu stvoriť také, ktoré berú dych, vyvolajú na povrchu tela čitateľov husiu kožu a do očí im vnútia slzy. A kto teda také príbehy píše? Nie je to ani kúzelník, ani boh rozprávok. Je to sám život, ktorý nás každý deň obdarúva novými a novými príbehmi, ktoré by si naša predstavivosť ani vymyslieť nedokázala.

Čo sa vlastne stalo? Marek Hamšík, najmladší kapitán slovenskej reprezentácie, muž neprehliadnuteľný svojimi vlasmi vyčesanými nahor a zaujímavý svojou osobnosťou a aj svojím – znova sme pri tom – životným príbehom, totiž priviedol svoju vlasť prvýkrát na turnaj, o ktorom sa mnohým iným krajinám môže len snívať. Keď stál v tuneli ako náčelník na čele svojej odhodlanej družiny a keď potom vstúpil na ihrisko, na ktorom už neplatí žiadne keby a kde sa pravda vždy bez milosti ukáže, muselo sa mu hlavou preháňať všeličo. Jasno bolo v každom prípade v jednej veci: Marek Hamšík povedie o pár okamihov svoju partiu do bitky proti Taliansku. Tomu Taliansku, do ktorého prišiel v roku 2004 ako sedemnásťročný mladík z malej krajiny uprostred Európy za futbalovým chlebom a tiež za kusom šťastia. Keď si podával ruky so svojimi protivníkmi, bolo mu jasné, čo jeho mužstvo čaká. Slovenský tím sa nenachádzal v dobrom rozpoložení. Po úvodnej remíze s Novým Zélandom prišla ťažká rana do nováčikovského nadšenia v podobe porážky 0:2 s Paraguajom. V takejto situácii stáť na prahu zápasu proti Cannavarovi, Gattusovi či De Rossimu, to je teda výzva ako hrom! V mori takmer šesťdesiatich tisícok natešených hláv by ste ťažko v tej chvíli hľadali nejakú, ktorá by pochybovala o tom, že karty sú rozdané jasne. Úradujúci majster sveta proti nováčikovi zo Slovenska. Ako by to asi mohlo dopadnúť. Lenže predbiehať sa v živote ani vo futbale nemá, tak na to poďme pekne od začiatku.

Počas úvodnej štvrťhodiny kľúčového zápasu sa zdalo, že sa hráči talianskej „squadry azzurry“ na ihrisku iba zľahka dostávajú do prevádzkovej teploty, aby následne svojho súpera nemilosrdne rozdrvili. Rozhodne nepôsobili dojmom mužstva, ktoré si ide od prvej minúty za víťazstvom. A tak sa stalo, že prvú veľkú šancu mal slovenský kapitán Marek Hamšík. V 15. minúte vyslal z veľkého vápna brankárovi Marchettimu dôrazný odkaz: „Pozor na nás!“ O desať minút neskôr zaváhala talianska obrana druhýkrát a tentoraz to pre ňu malo osudové následky. Stredopoliar pražskej Sparty Juraj Kucka si prekliesnil cestu medzi nedôraznými talianskymi obrancami, prihral Róbertovi Vittekovi a najlepší strelec slovenského tímu upratal loptu do bránky a prikoval takmer šesťdesiattisíc divákov hlbšie do sedačiek. 1:0. To nikto nečakal. Teraz, naopak, všetci čakali na prebudenie sa spiaceho talianskeho mančaftu plného obávaných mien. Lenže opak bol pravdou. Tréner Talianska Marcello Lippi nechápal, čo sa deje, o čom svedčí aj jeho netradičné striedanie dvoch zverencov cez polčasovú prestávku. Po nej vybehol na trávnik predsa len živší tím a bolo vidieť, že hráči z Apeninského polostrova nechcú dopustiť blamáž. V 60. minúte mal na kopačke vyrovnanie striedajúci Quagliarella, lenže hrôzu naháňajúci stopér FC Liverpool Martin Škrtel vykopol loptu z bránkovej čiary. Keď do konca stretnutia zostávalo 17 minút, poslal režisér hry Marek Hamšík prízemný center na svojho kolegu Vitteka a ten svojím druhým gólom dal nádej, že dnešné predstavenie bude kandidovať na cenu Trhák roka. Rodila sa senzácia, ale ešte nebol koniec. V 81. minúte znížil na rozdiel jedného gólu Antonio Di Natale, avšak v 89. minúte prišlo niečo, čo si odvážne a sebavedome hrajúci slovenský tím zaslúžil, hoci na zásluhy sa vo futbale nehrá. Stredopoliar Trnavy Kamil Kopúnek, ktorý bol v tej chvíli na ihrisku minútu a pol, zvýšil svojou strelou skóre na 3:1 a navždy sa tak zapísal do histórie slovenského futbalu. Aj vďaka Kopúnkovmu gólu totiž gól aktívneho Quagliarellu z nadstavenia nemohol nič zmeniť na tom, že srdnato bojujúci tím vďaka neuveriteľnej výhre nad majstrami sveta postupuje do osemfinále majstrovstiev sveta! Celou slovenskou krajinou otriasla mohutná erupcia radosti a ak na špičkách najvyšších tatranských hôr ešte aj v júni zostával zvyšok snehu, musel po tejto šupe spadnúť dolu. Na ihrisku Ellis Parku, ktorým sa teraz nieslo ohlušujúce „Slovenskóó, Slovenskóó!“ a „Kto neskáče, nie je Slovák, hop, hop, hop!“, sa vytvoril kruh objímajúcich sa hráčov a dojatého trénera Vladimíra Weissa. Ten po zápase uviedol, že toto víťazstvo je pre neho hneď po narodení syna druhým najkrajším zážitkom v živote a dodal: „Je to ohromne dôležitá vec pre budúcnosť celého Slovenska. Sme malá krajina a toto sme veľmi potrebovali.“ Kľúčový muž na ihrisku, kapitán svojej krajiny a súčasne pán futbalista vtedy už tri mesiace sa pýšiaci titulom najmladšieho kapitána v histórii SSC Neapol priznal, že jeho mužstvo prešlo v priebehu pár dní dokonalou premenou. „Proti Paraguaju nehral dobre nikto. Proti Taliansku sme sa všetci nejako uvoľnili, vyburcovali a podali maximálny výkon,“ zhrnul podľa svojho zvyku stručne a výstižne Marek, vo svojom klube prezývaný Marechiaro. Ja by som vám chcel teraz, nie stručne, ale pekne poporiadku a podrobne, porozprávať príbeh o tom, ako sa z futbalového kamienka z Banskej Bystrice vďaka svojej drine, obetavým a múdrym rodičom a šikovným trénerom stal diamant, ktorý je dnes súčasťou najžiarivejšej svetovej futbalovej galaxie a ktorý sa stal hotovým pokladom pre svoju krajinu aj pre SSC Neapol. Tento klub bude už navždy spojený nielen s legendárnym Diegom Maradonom, ale aj so svojím najmladším kapitánom a dlhé roky verne slúžiacim režisérom hry Markom Hamšíkom.

KAPITOLA 2

TAKMER UPROSTRED SLOVENSKA v medveďom objatí mocného Slovenského rudohoria, rozlohou najväčšieho pohoria tejto stredoeurópskej krajiny, leží mesto Banská Bystrica. Názov „banská“ získala vďaka ťažbe cenných nerastných surovín, na ktorých matka Zem pod týmto mestom nešetrila. Keď sa miestni ľudia v 13. storočí dozvedeli, že v hlbinách pod ich chalúpkami sa nachádzajú kopy železa, nekonečné množstvo noší striebra, ba dokonca aj fúry zlata, tak neváhali, dali hlavy dokopy a zašli za tým najchytrejším z nich, aby v mene všetkých napísal lajstro samému uhorskému kráľovi Belovi IV. Práve v jeho moci bolo, či blahosklonne povolí svojim poddaným ťažbu týchto prírodných pokladov a tým umožní aj rozvoj mesta. Na veľkú radosť všetkých miestnych kráľ túto prosbu vypočul a ťažbu povolil. Stalo sa tak v roku 1255. Týmto okamihom sa skončilo obdobie chudoby a vystriedala ho éra hojnosti, rozkvetu a radosti. Do mesta totiž začala prúdiť procesia šikovných hutníkov, remeselníkov, zlatníkov i kováčov, skrátka práce bolo všade a pre každého dosť. Potomkovia týchto šikovných ľudí, obyvatelia hrdého banského mesta, museli na konci 16. storočia prejsť ťažkou skúškou osudu. To, čo ich predkovia vybudovali, museli pre seba, svoje deti a vnukov brániť pred nájazdmi dobyvačných Turkov. Vďaka kamennej pevnosti, ktorou už skôr obkolesili svoje mesto, sa im to podarilo. A pretože už vieme, že v Banskej Bystrici sa vždy rodili šikovní a statoční ľudia, neprekvapí nás, že sa práve toto mesto v predposlednom roku druhej svetovej vojny stalo centrom Slovenského národného povstania, jedného z najobdivuhodnejších momentov histórie slovenského národa. Slováci sa vtedy spolu s ďalšími národmi so zbraňami v rukách srdnato postavili jednému z najväčších darebákov sveta, mužovi bez srdca, Adolfovi Hitlerovi a jeho Nemecku, ktoré si privlastnil, aby vraj v jeho záujme dobyl celý svet.

V meste obdarovanom krásnou prírodou a miestami ťažko skúšanom osudom žil muž, ktorý sa volal Ivan Hamšík. Nebol kráľom, lebo sa narodil do doby, keď jeho krajina už nebola kráľovstvom, ale republikou, napriek tomu však mal troch synov. Richarda, Dušana a Ivana. Otca Ivana od mladosti zaujímalo všetko, čo sa týkalo futbalu. Trénoval malých chlapcov a keď bolo treba, zasadol do kancelárie a zariaďoval všetko potrebné, aby futbalový klub fungoval tak, ako má. Všetci traja chlapci tak boli predurčení na to, aby hrali futbal. Keď sa otec Ivan stal v Dukle Banská Bystrica prvým trénerom prípravok a mladších žiakov, zakotvil v tomto klube aj Richard, ktorý zaň v doraste odohral niekoľko sľubných sezón. Futbal však nebolo to jediné, čomu sa Richard venoval. V lete, rovnako ako tisíce iných detí v tej dobe, jazdieval do pionierskeho tábora, kde sa deti formou hier učili veľa užitočných vecí, z ktorých niektoré sa im hodili dokonca aj neskôr v dospelosti. Richardovi sa v jeho štrnástich rokoch práve v pionierskom tábore stala jedného horúceho leta tá osudová vec, že stretol slečnu Renátu, ktorá sa mu veľmi páčila. Dokonca sa do nej aj zamiloval, ale asi by mu v tej chvíli ani nenapadlo, že si ju jedného dňa vezme za ženu. Mladučký zamilovaný pár si rozumel aj vďaka tomu, že obaja venovali svoj voľný čas športu. Z Richarda rástol nádejný futbalista, šikovný technik s presnou a neomylnou prihrávkou. Keď nahral loptu, tak ju od neho spoluhráč mohol preberať pokojne poslepiačky, pretože vedel, že mu od Richarda pristane lopta priamo na nohe. Z Renáty sa zase vykľúvala sľubná hádzanárka, ktorú si dokonca v dorasteneckom veku vybrali tréneri do reprezentačného výberu Československa.

Čas v prípade týchto šťastných mladých ľudí letel ako splašený. Práve v čase, keď sa slečna Renáta pomaly začínala učiť na maturitnú skúšku, jej jedného krásneho dňa povedal lekár, že okrem skúšky z dospelosti si o pár mesiacov s Richardom nadelia aj radosť najväčšiu, svoje prvé dieťa. Správa to, samozrejme, radostná bola, ale v situácii, keď máte pred sebou prvý veľký test v živote a navyše váš partner bude čo nevidieť odvedený na vojnu (Richard o pár mesiacov musel odmašírovať do Liptovského Mikuláša), to nie je žiadna zábava. Aj z dôvodu povinnej služby v armáde mladý zamilovaný pár dieťa tak skoro neplánoval, preto pre nich bola táto radostná udalosť zároveň skutočnou výzvou. Treba dodať, že najmä mladá pani Renáta, dočasne osamelá z dôvodu manželovho odchodu na vojnu, sa k nej postavila čelom a s gurážou. Napriek tomu jej neviditeľní strojcovia našich každodenných príbehov predkladali ďalšie a ďalšie spletité situácie, ako keby chceli vyskúšať odolnosť nielen tejto mladej dámy, ale teraz už aj jej syna, ktorého nosila pod svojím srdcom. Aj s ním, aj keď v tom čase ešte nevedela, že jej prvorodené dieťa bude chlapec, predstúpila Renáta v siedmom mesiaci tehotenstva pred maturitnú komisiu. Vzhľadom na to, že si po základnej škole vybrala stredné odborné učilište pri Závodoch výpočtovej techniky, musela si maturitné vysvedčenie vyslúžiť tým, že dokáže úspešne zostrojiť plošný obvod. Renátu obliala horúčava, pretože práve hry s elektrinou pre ňu boli vždy tak trochu strašiakom. Nič sa však nedalo robiť a Renáta sa smelo pustila do práce. Keď mala pocit, že so svojím dielom už viac nedokáže, rozhodla sa vyskúšať, či jej dielo naozaj funguje. Lenže práve v tom okamihu dostala ranu ako od splašeného koňa a jej telom prešla vlna 220 voltov. Renáte sa zatmelo pred očami od hrôzy spôsobenej strachom o svoje nenarodené dieťa. To však po niekoľkých málo, ale pre nastávajúcu mamičku doslova nekonečných sekundách, začalo kopať. Renáte sa nesmierne uľavilo a zaplavila ju taká veľká radosť, akej sa nemohla rovnať ani úspešne zložená maturitná skúška. Pre nenarodeného potomka čerstvých novomanželov Renáty a Richarda akoby táto udalosť mala byť akýmsi tajomným odkazom zhora a súčasne vôbec prvou záťažovou situáciou v jeho životnom príbehu: „Milý chlapče, tu na svete, kde už nikoho neobmýva príjemná plodová voda a nechráni štít materského lona, to nie je len zábava. Občas človek musí schytať aj nejakú tú ranu. Tak nech z toho nie si vyplašený, tu ti posielame malú ukážku.“

KAPITOLA 3

V TOM ČASE SA NASTÁVAJÚCI DEDKO IVAN vydal na služobnú cestu do metropoly susedného Maďarska, šarmantnej aj pyšnej Budapešti, ktorú, azda aby nebola pyšná až priveľmi, pretína doširoka rozliata rieka Dunaj. Po tom, ako Ivan Hamšík vybavil všetky pracovné povinnosti, zamieril do obchodného domu, ktorý vábil okoloidúcich nielen farebnými svetielkami žiariacimi ako lentilky, ale aj veľkým výberom všetkého, na čo si človek spomenie. V jeho vlastnej krajine totiž vtedy takých domov plných hojnosti veľa nebolo, a tak si pripadal trochu ako Ivan v ríši divov. Keď tak kráčal okolo toho mora užitočných aj menej užitočných vecí, udreli ho do očí na háčiku visiace maličké kožené kopačky. Teda neudreli ho doslova, to sa len tak hovorí, keď človeka niečo zaujme tak ako Ivana Hamšíka táto symbolická zmenšenina jeho celoživotnej vášne. Ako v očarení sa k nim približoval a v tej chvíli mu preblesklo hlavou, že ich kúpi a zavesí nad postieľku svojho prvého vnuka, ktorý sa na ne bude usmievať a svojimi prštekmi ešte oveľa menšími ako tieto kopačky sa bude snažiť na ne dosiahnuť, a len Boh vie, aké ďalšie dôsledky to bude všetko mať… Ivanovo srdce vyslovilo želanie, ktoré mozog prerobil na podobu myšlienky. Tú potom duša ako poštár vyslala do všemocného vesmíru, ktorého najväčšou silou je údajne práve myšlienka. A ešte niečo. Na tých kopačkách bolo číslo 27. Toto číslo si zapamätajte. Čoskoro sa nám bude hodiť.

Zdá sa, ako by magické číslo sedem, ktoré podľa numerológov symbolizuje múdrosť, skúsenosť a záhadnosť, podivuhodným spôsobom vstupovalo do života mladej rodiny Hamšíkovcov. Povážte sami. Dňa 7. marca 1987 si Renáta s Richardom sľúbili lásku a vernosť až do konca svojich životov a vzájomne si navliekli snubné prstienky. V siedmom mesiaci požehnaného stavu pani Hamšíková v sprievode svojho nenarodeného syna zmaturovala. A keď školáci mrzuto pozerali na kalendár a ľutovali, že takmer polovica vytúžených prázdnin je v ťahu, v banskobystrickej pôrodnici priviedla pani Renáta na pozemský svet svoje prvé dieťa, ktoré dostalo meno Marek. Nenarodilo sa teda dievčatko, pre ktoré mali rodičia pripravené meno Alica, ale chlapec, túžba väčšiny chlapov, pre ktorého mladí rodičia vyberali meno vo vlastnej rodine. A tak sa dostali k dedkovi pyšného novopečeného otca Richarda, ktorý nosil meno Marko. Marek Hamšík sa narodil 27. 7. 1987. To je sedmičiek, však? Hneď tri. Presne toľko, koľko bolo členov novej rodiny Hamšíkovcov. Lenže táto matematika v prvých mesiacoch Markovho života neplatila úplne doslova. Čerstvá mamička bola na starostlivosť o svojho synčeka sama a mohla len dúfať, že čas zostávajúci do návratu jej muža z vojenčiny utečie čo najrýchlejšie. Čože o to, 80 kilometrov medzi Liptovským Mikulášom, miestom Richardovej vojenskej služby, a Banskou Bystricou nie je až taká hrozná vzdialenosť. Hrozné však boli vojenské predpisy, ktoré mladému vojačikovi otvorili bránu kasární na krátku cestu domov len v naozaj výnimočných prípadoch. Narodenie dieťaťa našťastie takýto dôvod predstavovalo, a tak sa mladá rodinka ihneď po Markovom narodení mohla aspoň na chvíľu – vôbec prvýkrát – zísť. Avšak naozaj len na chvíľu, a tak sa všetok rodinný život rodiny Hamšíkovcov musel v nasledujúcich mesiacoch, v tom opojne krásnom čase, keď sa rodičia radujú z každého, aj maličkého pokroku ich dieťatka, zúžiť a vtesnať do listov, ktoré si vojak v službách vlasti Richard a mladá mamička v službách dieťaťa Renáta neúnavne vymieňali s takou rýchlosťou, až sa poštové holuby vo výslužbe radovali, že už ich v doručovaní listov vystriedali autá, pretože inak by sa medzi týmito dvoma mestami nalietali, až by sa im z peria dymilo.

Malý Mareček si medzitým hovel v pohodlnej postieľke, nad ktorou sa tu a tam objavila usmievavá tvár toho či onoho člena rodiny, ktorý sa na malého drobca prišiel pozrieť. Okrem mamičkinej každodennej lásky a starostlivosti bola ešte jedna vec stála a nemenná: čierne hojdajúce sa kopačky s číslom 27 – áno, teraz už vieme, že s dátumom Markovho narodenia – od dedka Ivana, ktoré mal Mareček stále na očiach. V dávnych dobách, keď ešte ani futbal neexistoval, pristupovali spravidla staré a múdre ženy ku kolíske čerstvo narodených detí a veštili im ich osud. Týmto tajomným postavám sa hovorilo sudičky a vraj mali takú moc, že sa všetky ich predpovede naozaj vyplnili. Zohral dedko Ivan tým, že zavesil miniatúrne kopačky nad postieľku svojho vnuka, úlohu akejsi sudičky v pánskom prevedení? Ešte veľa vody bude musieť pretiecť riekou Hron, kliesniacou si cestu Banskou Bystricou, než sa na túto otázku dozvieme odpoveď. Zatiaľ je to jedna veľká záhada, ktorú symbolizuje ono čarovné číslo sedem…

KAPITOLA 4

UPLYNULI UŽ DRUHÉ VIANOCE, počas ktorých sa šťastní rodičia Hamšíkovci mohli radovať zo žiariacich očí svojho syna Marka. Stačilo rozsvietiť vianočný stromček a Renáta s Richardom boli odmenení tým najkrajším pohľadom. Prišiel však čas, keď z tisícky okien banskobystrického sídliska Sásová prestali do tmy svietiť farebné svetielka ozdobených stromčekov, denného svetla stále pribúdalo, sneh sa porúčal do vnútra zeme a deti pomaly schovávali do pivníc sánky, aby namiesto nich vytiahli trojkolky a futbalové lopty. Na trávnikoch už nedočkavo ako v tuneli nabudení futbalisti pred výkopom zápasu vykukovali prvé snežienky, neklamný znak začínajúcej sa jari. V tom čase zostával Markovi polrok do jeho druhých narodenín. Mamička Renáta usúdila, že nastal ten pravý čas vybudovať svojmu synčekovi jeho vlastné kráľovstvo – detskú izbičku, teda miesto, ku ktorému sa každý človek v spomienkach celý život vracia. Nanosila mu do nej všetky hračky, ktoré sa v ich sásovskom panelovom byte za celý rok a pol nahromadili. Všetky sa síce zmestili do jednej veľkej škatule, pretože vtedy ešte deti nemávali hračiek od podlahy až po strop, ako je to dnes, ale malý Mareček sa s nimi hral s takou radosťou, až bola jedna radosť pozorovať ho. Či už trávil čas s koníkom, autom, loptou, alebo sa bavil stavaním hradu z drevených kociek polepených rozprávkovými bytosťami, zakaždým sa s nimi hral s takým zaujatím, až to vyzeralo, že hádam hračku drží vo svojich malých ručičkách úplne prvýkrát. A keď ho mamička posadila na pieskovisko, začal Marek hĺbiť tunely a pomocou formičiek robiť tortičky v podobe rybičiek, mačičiek alebo psíkov. Rozhodne nepatril k tým, ktorí výtvory iných detí s radosťou svojimi nožičkami napratanými do sandálok rozdupávali, alebo dokonca k takým kvietkom, ktorým robí potešenie zovrieť do malých bucľatých pästičiek lopatku a capnúť s ňou vedľa sediaceho kolegu staviteľa po hlavičke.

Marek bol skrátka dieťatko pokojné a poslušné, čo obdivovali aj tí, ktorí k Hamšíkovcom zavítali na návštevu. Nezabudli dodať, nech si to mladí rodičia vážia a kdekto pre porovnanie pridal historku so svojím malým krikľúňom či jedošom a hneď začal opisovať, aké je to šťastie, mať také zlaté dieťa, pretože ten jeho anjelik s čertovskými rožkami stále len kričí a piští vo dne v noci, nedá chvíľu pokoj a kto že to má vydržať. Okrem toho dokázal Marek rozosmiať osadenstvo svojím svojráznym spôsobom prepravy z bodu A do bodu B. Jeho rovesníci v tom roztomilom období, než sa dieťa dokáže postaviť na vlastné nohy, chodili po všetkých štyroch končatinách, ako je to ostatne v tejto fáze bežné. Rodičia toto čarovné obdobie v čase, keď v Československu nikto nepoznal pojem digitálna fotografia, dokumentovali pomocou fotoaparátov na kinofilm, aby sa potom desať dní mohli tešiť, až si z mesta donesú štósik čiernobielych fotiek svojich chrobáčikov. Prípadne tí nedočkaví si pomocou špeciálneho zariadenia vyrábali obrázky v tme umakartových kúpeľní sami. Marek si na pohyb išiel po svojom. Keď už mu ležanie a sedenie bolo málo, začal sa plaziť po bruchu ako vojak snažiaci sa zostať nevidený nepriateľom. Ktovie, možno sa nad sásovským sídliskom vznášal duch nejakého padlého bojovníka z čias Slovenského národného povstania, ktorý Markovi vnukol tento nevšedný spôsob pohybu, ktorý spôsoboval výbuchy nie bômb, ale smiechu všetkých prítomných.

Keď sa Marek postavil na nohy, netrvalo dlho a začal sa zapájať do pouličných futbalových bitiek. V tom čase ešte neboli počítače, mobily ani tablety, okrem tých proti bolesti hrdla, takže všetky deti trávili čas behaním okolo domov, šantením na ihriskách, jazdením a pretekaním sa na všetkom, čo malo kolesá (od bicyklov až po podvozky z kočíkov), zdolávaním preliezok či klepáčov na koberce, lezením po stromoch, stavaním bunkrov z kríkových porastov alebo preliezaním a objavovaním najrôznejších tajomných zákutí. Pravda, boli to tiež časy, keď sa rodičia o svoje deti nebáli tak, ako je to dnes. Pani Hamšíková mohla staviť topánky na to, že keď svojho synčeka vypustí von, nájde ho v prípade núdze tam, kde vždy. V hlúčiku chlapcov hrajúcich futbal. Ak Marek v zápale boja zabudol, že už je čas ísť na večeru, musela sa mamička Renáta najprv v zhluku chlapcov zorientovať, pretože jej syna na prvý pohľad vidieť nebolo. Bol totiž spravidla tým najmenším zo všetkých futbalistov. Hoci hrával v tíme so staršími chlapcami, často aj o hlavu väčšími, ako bol on sám, držal s nimi krok. Ba čo viac, získal si ich rešpekt, pretože na jeho kúzla a čary s loptou, presné prihrávky aj krásne góly hľadeli ostatní ako vyorané myši. Bol skrátka dobrý, veľmi dobrý. Povedali by ste, že to stále bolo malé, dobré, nevinné škvŕňa. Áno, bolo. Lenže iba do okamihu, keď sa prehrávalo alebo niečo nebolo podľa chuti malého vodcu svojho tímu starších. V takom prípade vytasil Marek svoju zbraň hromadného ničenia: svoj hlas. Siréna by pri porovnaní s ním mohla od hanby zaliezť pod stôl. Marek totiž svojím prenikavým, vysoko položeným hlasom čochvíľa burcoval ostatných a naháňal hrôzu svojim protihráčom. To všetko z jedného veľmi dôležitého dôvodu: chcel vyhrávať. Na rozdiel od mnohých iných, ktorí futbal pod balkónmi svojich domovov hrali preto, aby sa doma nenudili alebo preto, že ani jeden z dvoch televíznych kanálov nevysielal práve nič zaujímavé, Marek ho hral preto, aby vyhrával. Možno mu túto povahovú črtu všetkých víťazov nadelili spomínané sudičky, možno ju zdedil po svojich rodičoch. V každom prípade bolo každému vnímavému pozorovateľovi jasné, že Marek je dieťa, ktoré v sebe má vôľu a túžbu byť najlepší. To sú presne tie vlastnosti, ktoré z prostých ľudí robia úspešné a výnimočné osobnosti.

Sú v živote vzácne dni, keď majú ľudia pocit, že slnko svieti len pre nich, ba dokonca že už ani nikdy svietiť neprestane. K takýmto dňom patril aj ten, keď sa otvorili dvere bytu Hamšíkovcov a rodičia svojmu natešenému synčekovi priviezli z pôrodnice sestričku Mišku. Marek, novopečený braček, mal tri roky. Rodičia Marka do ničoho netlačili, pretože verili, že dieťa má to najcennejšie, čo veľa dospelých v sebe umlčí, a to múdru radkyňu zvanú intuícia, ktorá mu sama povie, či sa venovať futbalu, hre na husliach alebo skúmaniu dážďoviek pod mikroskopom. Vďaka tejto múdrosti svojich rodičov vyrastal Marek v láskyplne bezpečnom, ale zároveň slobodnom a inšpirujúcom prostredí, čo je ten najcennejší dar a vklad do života, aký rodičia môžu svojim deťom dať. Ako to bude ďalej? To sa dozvieme v ďalších kapitolách, ale pomaly sa blíži čas, keď sa Marek po malých krôčikoch začne vydávať z bezpečia rodinného prístavu do sveta ľudí. Tí budú viac či menej, pozitívne či negatívne, zasahovať do jeho života a tým ho ovplyvňovať. Súčasne sa tiež neodkladne približuje čas, keď tým, kto bude určovať, akou životnou cestou sa Marek vydá, bude on sám. A to bude ešte len zaujímavé. A možno aj trošku napínavé…

Koniec ukážky

Contents

1. KAPITOLA 1

2. KAPITOLA 2

3. KAPITOLA 3

4. KAPITOLA 4

5. KAPITOLA 5

6. KAPITOLA 6

7. KAPITOLA 7

8. KAPITOLA 8

9. KAPITOLA 9

10. KAPITOLA 10

11. KAPITOLA 11

12. KAPITOLA 12

13. KAPITOLA 13

14. KAPITOLA 14

15. KAPITOLA 15

16. KAPITOLA 16

17. KAPITOLA 17

18. KAPITOLA 18

19. KAPITOLA 19

20. KAPITOLA 20

21. POĎAKOVANIE

22. PRAMENE A LITERATÚRA

Landmarks

1. Cover

Table of Contents

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4