Nočné mory!

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.sk

Jason Segel, Kirsten Miller

Nočné mory! – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Nightmares!

Copyright © 2014 by The Jason Segel Company

All rights reserved. Published in the United States by Delacorte Press, an imprint of Random House Children᾽s Books, a division of Random House LLC, a Penguin Random House Company, New York.

Translation © Martina Fedorová, 2017

© VydavateĽstvo XYZ, 2017

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-0181-5

ISBN e-knihy 978-80-566-0243-0 (1. zverejnenie, 2017)

Al, Jillovi, Adamovi, Alison a môjmu priateľovi R. B. venuje J. S.

PRVÁ KAPITOLA

MACOCHIN BRLOH

Pred piatimi minútami odbilo polnoc. V okne obrovského starého domu na kopci uprostred mestečka Cypress Creek, stál chlapec a zamyslene hľadel do tmy. Bola to prečudesná stavba. Veranda prerastená popínavými rastlinami vyzerala ako nepreniknuteľná džungľa, po oporných stĺpoch sa vinuli hrčovité úponky starého viniča. Na záhone pred ňou zápasili o bledé lúče mesačného svitu listy paprade a glejovky. Zo samého stredu strechy vytŕčala osemhranná veža, natretá tou najodpornejšou fialovou farbou, akú si možno predstaviť. Každý, kto o dom čo len okom zavadil, si musel pomyslieť, že obyvatelia takéhoto čuda nebudú celkom normálni – aj keď chlapec v okne tak bezpochyby vyzeral. Mal celkom normálne svetlé vlasy farby piesku. Nijaké tetovanie, jazvy ani odporné bradavice. Pri pohľade na zúbožený výraz jeho tváre však bolo jasné, že za tými múrmi sa deje čosi hrôzostrašné.

Chlapec sa volal Charlie Laird a v mestečku Cypress Creek prežil celých dvanásť rokov svojho života. Spolu s mladším bratom Jackom vyrástli v malom rodinnom bungalove kúsok od miesta, kde teraz býval. Charlie ho dokonca videl z okna svojej novej izby. Bývala tam už však celkom iná rodina s dvoma deťmi. Každú noc tu takto stál a hľadel do okien svojho bývalého domova, až kým v nich nezhaslo svetlo. Predstavoval si, ako za nimi v postieľkach spokojne spia iné dve malé deti, ktoré pozakrývali ich milujúci rodičia, mama a otec. A obetoval by čokoľvek, keby sa s nimi mohol vymeniť. Od chvíle, keď sa spolu s bratom a otcom presťahovali do fialovej ozruty na kopci s názvom DeChant Hill, už prešli tri mesiace. A rovnako dlho to bolo odvtedy, čo sa naposledy poriadne vyspal.

Charlie odstúpil od okna a na obločnom skle zazrel svoj odraz. Jeho tvár mala farbu skysnutého mlieka a pod unavenými červenými očami mal tmavé kruhy. Pri pohľade na vlastnú tvár si zhlboka vzdychol a odvrátil sa, aby sa pustil do práce. Uprostred izby stálo tridsaťosem veľkých kartónových škatúľ, do ktorých si pri sťahovaní zbalil videohry, obľúbené komiksy a najvzácnejšie športové trofeje. Okrem niekoľkých kusov oblečenia zatiaľ vôbec nič nevybalili a každú noc, prv než sa uložil do postele, tie škatule presúval. Devätnásť z nich dostrkal pred dvere vedúce do chodby. Ďalších devätnásť malo za úlohu blokovať dvere do kúpeľne, hoci to, ako sa ukázalo, nebol až taký dobrý nápad.

Keby ho pri tom niekto pozoroval, zaiste by posmešne krútil hlavou. Charlie, samozrejme, veľmi dobre vedel, že barikády z kartónových škatúľ proti nočným morám nič nezmôžu. No vedel aj to, že čarodejnica, ktorá ho noc čo noc celé tri mesiace prenasleduje, je celkom iná než desivé sny, ktoré ho trápievali predtým. Na väčšinu z nich si po prebudení ani nespomenul, no na čarodejnicu zabudnúť nedokázal. Tá bola taká ozajstná ako nos medzi jeho očami. Preto keď sa nedávno zaprisahala, že Charlieho v noci odvlečie, povedal si, že to nemôže brať na ľahkú váhu. Zostávalo mu dúfať, že ju škatule zadržia a ona sa k nemu do izby nakoniec nedostane.

Na chodbe už totiž bola. Keď prvý raz počul, ako sa niekto za dverami zakráda, práve sa prebudil z nočnej mory. Spoza hôr na horizonte prebleskovali prvé lúče slnka, no dom ešte spal. Ticho preťal škripot hrdzavých pántov. Stará drevená dlážka zavŕzgala a na schodoch sa ozvali ťažké kroky. Dosť ťažké na to, aby patrili dospelému človeku. No keď v sebe Charlie vydoloval dostatok odvahy, aby vyšiel von z izby a presvedčil sa, komu patria, zistil, že otec s macochou spia. O pár nocí sa všetko zopakovalo. Tie isté zvuky. Škripot. Vrzgot. Buchot. Otec tvrdil, že všetky staré domy vydávajú pazvuky. Brat bol zasa presvedčený, že v dome straší. Charlie však vedel, že duchovia neexistujú. Tri roky po nich usilovne pátral a keby existovali, určite by bol na nejakého natrafil. Nie. Charlieho Lairda trápilo niečo omnoho horšie než duchovia.

Tridsaťosem kartónových škatúľ poslušne čakalo uprostred izby. Charlie si pri pohľade na ne vzdychol. Netušil, kde v sebe nájde silu, aby tú úmornú úlohu splnil. Sny, ktoré ho noc čo noc prenasledovali, boli čoraz desivejšie – a on čoraz častejšie prehrával v bitke s neodbytným spánkom, kde naňho číhali. Viečka mal ako z olova a nezadržateľne zíval. Aj dnes, ako zvyčajne, až do polnoci čakal, kým otec s macochou nezaspia. Nechcel, aby ho začuli, ako posúva škatule po dlážke ani ako vzdychá pod ich váhou, keď ich kladie na seba, aby zatarasil dvere. Najťažšie bolo nezaspať. Vyskúšal takmer všetko, aj lepiacu pásku, no tá obyčajná na viečkach vôbec nedržala a alumíniová mu zas vytrhla polovičku obočia. Z ustavičného pochodovania okolo izby sa mu krútila hlava. Potom sa kdesi dopočul, že plný močový mechúr mu zaručene nedá zaspať, a bez zaváhania sa tesne pred tým, ako šiel do postele, na prasknutie nalial vodou. Vzápätí však musel poodhadzovať devätnásť škatúľ od dverí kúpeľne, aby včas dobehol na záchod. Keď nakoniec pred niekoľkými týždňami všetky ostatné pokusy zlyhali, Charlie sa odhodlal na svoj prvý nočný výlet do kuchyne, aby tam ukoristil zvyšky rannej kávy. Zakaždým ho z tej studenej žbrndy napínalo a neraz sa musel chytiť za nos, aby tú odpornú tekutinu vôbec dostal do úst – no káva bola to jediné, vďaka čomu sa mu spoľahlivo darilo nezaspať.

Po špičkách prešiel k dverám, opatrne ich otvoril, aby nezaškrípali v pántoch, a vykukol na chodbu. S úľavou zistil, že je prázdna a tmavá. Takto to bolo preňho najlepšie. Na stenách totiž viseli hrozivé obrazy v starých rámoch, ktoré ho za svetla desili omnoho viac. Pozorne načúval, či nezačuje nejaký zvuk. Až potom sa, naboso, len v ponožkách, prekĺzal dole chodbou k zábradliu schodiska. Popri dverách bratovej izby. A tých, za ktorými spali otec s macochou. Práve míňal posledné dvere dlhočiznej chodby, keď ho začul – škrekľavý smiech, pri ktorom mu tuhla krv v žilách a ktorý ho nútil rozbehnúť sa späť do postele. Za tými poslednými dverami sa totiž skrývali schody do veže. A na ich konci miestnosť, ktorej hovorili Charlottin brloh. Cez škáru poodchýlených dverí k nemu doľahol zvuk mäkkých mačacích labiek zostupujúcich dolu drevenými schodmi. Na dlážku chodby dopadlo mdlé svetlo.

Macocha nespala.

DRUHÁ KAPITOLA

TAJOMNÁ VEŽA

Veža mala Charlieho vo svojej moci dávno pred tým, ako sa stal zajatcom fialových stien obrovského domu. Stál v samom strede ospalého mestečka Cypress Creek, na vrchole nevysokého kopca. Pod ním sa kľukatili ulice s útulnými rodinnými domčekmi bielej alebo béžovej farby. V samom strede mestečka bol utešený park plný kvetov a námestie s obchodíkmi so všakovakým tovarom. Jedným slovom, bolo by to rozkošné malé mestečko ako z obrázka, nebyť odpornej fialovej ozruty navrchu kopca. Nech ste sa v Cypress Creek pohli kamkoľvek, stačilo zodvihnúť zrak, a bola tam. Pokrytá dreveným šindľom ako dračími šupinami, s vysokou špicatou strechou pripomínajúcou čarodejnícky klobúk, tá veža bola z celkom iného sveta. Namiesto Cypress Creeku by sa určite omnoho viac hodila do nejakej rozprávky. Mala iba dve okná, jedno otočené na juh, druhé na sever, no ani v jednom z nich neboli záclony ani žalúzie. V noci, keď zvyšok domu utíchol a všade sa rozhostila tma, tie okná žiarili tlmeným svetlom. Matným a mihotavým. Charlieho mladší brat Jack žartom vravieval, že tam niekto necháva zažatú detskú lampičku, aby sa nebál. Charlie však vedel svoje.

Nech bol kdekoľvek, veža ho priťahovala ako magnet. Čoraz viac sa v ňom utvrdzovalo presvedčenie, že sa každú noc stáva miestom, kde sa dejú tajomné čary. Podľa všeobecnej mienky v tom dome dávno nikto nebýval, no raz v noci sa Charliemu zdalo, že v jednom z okien veže vidí obrys ľudskej postavy. Od toho večera ho veža nielen priťahovala, ale aj desila. Hlavne mu ani na chvíľu neschádzala z mysle. V škole o nej písaval slohy. Doma ju kreslil na každý zo svojich obrázkov. Keď ich ocko lepil páskou na dvere chladničky, vravieval, že Charlie dostal do vienka bujnú fantáziu. A vonkoncom nemohol pochopiť, čo jeho staršieho syna na tej starej barabizni tak fascinuje. Čo zasa nijako nechápal Charlie. Väčšina obyvateľov Cypress Creeku si totiž myslela, že starý dom aj s tou pochabou vežou nie je nič, len stará ozruta, ktorá každému kole oči – odporná bradavica na utešenej tvári malebného mestečka, s ktorou, žiaľ, musia nejako žiť, a tak robili, čo mohli, aby ju odignorovali. Všetci, okrem Charlieho. Charlie totiž vedel to, čo iní nevedeli.

Aj to, že nie je sám, pre koho je tajomná veža čosi viac než zbytočná opacha. Vždy keď sa na chladničke objavil jeho nový obrázok, Charlieho mama ustarostene zbledla. Až jedného dňa, keď mal Charlie osem rokov, mu povedala, že ako dieťa starý dom niekoľkokrát navštívila. Aj to, že v tom čase miestnosť vo veži patrila rovnako starému dievčatku.

„Aké to tam bolo?“ Charlie sotva dýchal. „Desivé? Úžasné? A straší tam? Je tam...“

„Bolo to... nezvyčajné.“ Mama znovu zbledla, takže Charlie tušil, že toho vie o veži omnoho viac, a že je to niečo temné, ba možno aj nebezpečné. Darmo prosíkal, aby mu ešte čosi prezradila. Zakaždým ho odbila s tým, že urobí najlepšie, ak sa tomu miestu celkom vyhne. Zrejme vyzeral veľmi sklamane, lebo si ho posadila na kolená a dala mu čestné slovo, že mu o veži porozpráva všetko, čo vie, keď bude o čosi starší. Jej sľub však navždy zostal iba sľubom. Charlieho mame sa ho totiž nikdy nepodarilo splniť. O niekoľko mesiacov neskôr ochorela a zomrela štyri dni a tri hodiny pred jeho deviatymi narodeninami.

Aj po maminej smrti Charlieho očarenie vežou ďalej silnelo a rástlo ako jedovatá bylina. Vypytoval sa na ňu učiteľov. Vyzvedal podrobnosti v mestskej knižnici. Dokonca priamo uprostred festivalu reďkvičiek oslovil samého starostu. Zdalo sa, že nikto v celom mestečku o záhadnom dome nič nevie – nič, okrem štyroch neodškriepiteľných skutočností:

Ozrutný domisko je starší než zvyšok mestečka.

Dal ho postaviť Silas DeChant, čudácky milionár, ktorý neznášal ľudí a žil ako pustovník.

Dom vlastnoručne natrela nafialovo Silasova manželka.

Roky v ňom už nikto nebýva.

Charlieho otec tvrdil, že tam naposledy žila nejaká stará pani. Jeden z učiteľov si zasa spomenul, že poslednou obyvateľkou starého domu bola zvláštna žena, ktorá sa obliekala do fialovej a na Halloween rozdávala deťom fialové lízanky s hroznovou príchuťou. Sused mu prezradil, že posledná majiteľka domu sa odsťahovala za dcérou kamsi do iného štátu. A jeho manželka dodala, že ak žije, musí mať aspoň 110 rokov.

Jedno sobotné ráno sa starý fialový dom nečakane znovu dostal na pretras. Všetci hovorili o jedinom. O najnovšej správe, ktorú im doručil poštár spolu s raňajšími novinami: posledná majiteľka fialového kaštieľa zomrela. Najneuveriteľnejšou časťou tejto nečakanej správy bolo, že sa tak stalo iba dva dni pred jej 111. narodeninami, keď prehrala v žolíku.

Až neskôr sa v kaviarni, kam občas s bratom a otcom zašli na palacinky so šľahačkou, od čašníčky dozvedeli, že kaštieľ zdedila vnučka starej panej a plánuje sa doň nasťahovať. Pán od vedľajšieho stola dokonca vedel, že sa volá Charlotte DeChantová a má v pláne otvoriť si na námestí vlastný obchod. Z toho, akým tónom ľudia z mestečka o jeho budúcej obyvateľke klebetili, Charlie usúdil, že Charlotte DeChantová nebude obyčajná osoba. A keď ju prvý raz na vlastné oči uvidel, presvedčil sa, že tušenie ho neklamalo.

V ten jesenný deň, keď sa Charlie vybral na bicykli navštíviť svojho kamaráta Alfieho a po ceste zbadal, že pred fialovým domiskom zastavuje akási neznáma dodávka, bolo celkom chladno. Spoza volantu vystúpila vysoká, štíhla žena s divokými oranžovými kučerami, ktoré jej bláznivo lietali okolo hlavy – hoci inak bolo bezvetrie a nepohol sa ani lístok. Okolo členkov jej šušťala široká čierna sukňa. Na bielom tričku mala krvavočervenou a machovozelenou farbou napísané LOTTINO HERBÁRIUM. Žena podišla k zadným dverám dodávky a otvorila ich. Z miesta, kde Charlie stál, jasne videl, že v aute nie sú nijaké škatule. Iba samé rastliny. Akoby niekto vykopal celú záhradu a previezol ju do Cypress Creeku.

„Hej, chlapče! Keď mi s tým pomôžeš, dám ti päť dolárov,“ zavolala smerom k nemu.

A Charlie, hoci mu rozum kázal pravý opak, poslušne dotlačil bicykel smerom k dodávke, aby sa mohol lepšie pozrieť. „Čo je toto všetko?“ spýtal sa.

„Zakliaty les,“ odpovedala žena vecne.

„Čože?“ Charlie sa inštinktívne mykol. Od dospeláka čosi také v nijakom prípade nečakal. Zrejme to myslela ako žart, no naozaj sa zdalo, že z dodávky sa vyrojí zástup škriatkov a možno aj nejaká tá bludička.

Celkom ho zmiatlo, keď sa tá pani nečakane nahlas rozosmiala. Jej smiech bol nepríjemne prenikavý – skôr škrekot než chichot. „Nerozumieš žartu? Sú to len rastliny. Chystám sa otvoriť malú prevádzku.“

O tom, že sa ktosi chystá otvoriť nový obchod vedľa zmrzlinárne, už Charlie s kamarátmi počuli. Na vlastné oči videli, ako je tam v poslednom čase rušno a že ktosi natrel steny všetkými možnými odtieňmi zelenej. Paige, jediné dievča z ich bandy, prvej napadlo, že tam asi otvoria kvetinárstvo alebo záhradníctvo. Rocco dúfal, že to bude terárium s hadmi a jaštermi. „Budete tam predávať rastliny?“

„Skôr čarovať.“ Charliemu prekvapene vyletela hlava. Žena ukázala prstom na nápis na svojom tričku. „Vidíš? Bude to LOTTINO HERBÁRIUM. Bylinkárstvo. Som totiž bylinkárka. Čo znamená, že využívam liečivú silu rastlín, aby som pomohla chorým ľuďom.“

Na krátku chvíľu sa Charlieho zmocnila pochabá nádej. No takmer vzápätí ho opustila, keď si spomenul, že jeho mame už nijaké bylinky nepomôžu.

Zodvihol oči a zbadal, že žena sa mu skúmavo díva do tváre. „Ako sa voláš?“ spýtala sa, akoby to dávno vedela. Pohľadom zavadil o svoj bicykel. Vnútorný hlas mu našepkával, aby naň okamžite nasadol a ufujazdil čo najďalej. Tá žena sa vymykala akejkoľvek norme – teda aspoň tej, na akú bol Charlie zvyknutý, určite. Navzdory svojmu pocitu oprel bicykel o plot a podal jej ruku.

„Charlie. Charlie Laird,“ predstavil sa. Žena prijala ruku, ktorú jej podával, no nepotriasla ju. Držala ju v dlaniach ako malé zvieratko, ktoré sa jej práve podarilo chytiť.

„Charlie Laird,“ zopakovala so zubatým úsmevom. „Ja som Charlotte DeChantová. Ani nevieš, ako som sa tešila, že sa s tebou zoznámim.“

Charliemu prebehli po chrbte zimomriavky a rýchlo ruku stiahol. „Prečo?“ spýtal sa ostražito. A vôbec, ako je to možné? Veď doteraz nemohla o jeho existencii ani len tušiť.

„Ak sa nemýlim, si v nejakom príbuzenskom vzťahu s Veronikou Lairdovou,“ pokračovala Charlotte.

Mal pocit, akoby mu strčila ruku do hrude, chytila ho za srdce a mocne mu ho stisla. „Je to moja mama.“

„Kedysi sme sa poznali, ale to už bolo dávno,“ zádumčivo sa usmiala Charlotte. „Bolo mi veľmi ľúto, keď som sa dozvedela, že zomrela.“

„To je v poriadku,“ hlesol Charlie, hoci to v poriadku vôbec nebolo. A nebude. Tŕpol, aby tá žena zmenila tému rozhovoru, a cítil, ako mu horia líca.

Jeho želanie sa hneď splnilo. Charlotte zdvihla obočie a hlavou kývla k dodávke. „Nuž, čo ty na to? Chceš si zarobiť pár drobných?”

„Neviem, ja...“ zaváhal. Doma mu vždy opakovali, že sa nemá dávať do reči s cudzími ľuďmi – a táto žena so svojimi ohnivými vlasmi a prenosnou džungľou bola nielen celkom cudzia, ale aj čudná.

Charliemu zablúdil pohľad smerom k domu za jej chrbtom a, ako zvyčajne, k tajomnej veži. Tá žena bola čudná, no ešte nikdy nebol k fialovému domu tak blízko. Všetko, o čom kedy premýšľal a sníval, bolo na dosah, na druhej strane vchodových dverí. Nemohol len tak odísť.

„Asi by som mala niečo prihodiť,“ lišiacky sa usmiala Charlotte. „Čo by si povedal na päť dolárov a prehliadku domu k tomu?”

Akoby mu čítala myšlienky. Charlieho zvedavosť bola ako svrbenie, ktoré si naliehavo potreboval poškriabať. Je ten dom rovnako škaredý zvnútra ako zvonka? Prečo sa vo veži každú noc svieti? Kto bol ten človek, ktorého zazrel v okne? Hlavou mu vírili tisícky otázok.

„Čo je v tej veži?“ spýtal sa nakoniec dychtivo.

Charlotte sa opäť škrekľavo zachechtala a Charlie mal čo robiť, aby si prstami nezapchal uši. „Duchovia mŕtvych a strešné strašidlá.“

Tie slová mu mali stačiť, aby sa zvrtol a utekal kade ľahšie. Okamžite mal vysadnúť na bicykel, vyštartovať k Alfieho domu a ani raz sa neobzrieť. Náhle ho prepadla nezvyčajná úzkosť. Napriek tomu neodišiel. Nedokázal to. Ani netušil, či to spôsobila jeho zvedavosť, alebo ho dovnútra domu vťahovalo akési tajomné kúzlo, no bez ďalšieho premýšľania sa pustil do prenášania črepníkov s kvetmi na prednú verandu. Vzal si od nej päť dolárov. A potom nasledoval Charlotte dnu, aby mu ukázala dom, ako to sľúbila.

Vo dverách sa mu priplietla pod nohy vypasená pásikavá mačka. Premerala si ho od hlavy po päty, naježila sa a zaprskala. Charlie tú ryšavú potvoru opatrne prekročil a ponáhľal sa za Charlotte, keď mu práve ukazovala salón a knižnicu. Obrovské pohovky a vysedené kreslá v oboch miestnostiach mali orgovánovofialové, fuksiové alebo bledofialové čalúnenie. Dokonca aj poličky v knižnici boli natreté farbou zrelých baklažánov.

„Páni! Je to fakt uletené!“ vyhŕkol. Čim viac sa približovali k veži, tým väčšmi ho zvierala úzkosť. „Chcel som povedať útulné. Máte to tu fakt super.”

„Dobrý pokus,“ uškrnula sa Charlotte. „Ten bláznivý nábytok som zdedila spolu s domom. Dám to všetko premaľovať alebo to aspoň niečím prikryjem. V detstve som si tej odpornej fialovej užila viac než dosť.“

Pustila sa hore širokým dreveným schodiskom, ktoré sa špirálovito vinulo k veži. Charlie sa ocitol na prvom schode, no zrazu nebol schopný ďalšieho pohybu. Ohromene civel na portrét zavesený na stene odpočívadla. Na obraze bola tvár mladého muža v staromódnom žakete, košeli s vysokým golierom a kravatou zaviazanou na mašľu. Už na prvý pohľad vyzeral ako zámožný človek a bol by aj veľmi pekný, nebyť tmavých kruhov pod očami a úzkostného výrazu.

„Kto je to?“ spýtal sa Charlie svojej sprievodkyne. Dobre si pamätal kruhy pod očami svojej chorej matky, a tak mu napadlo, že ten muž na obraze zrejme tiež trpel nejakou chorobou.

Charlotte zastala, a keď sa k nemu otočila, uprene sa naňho zadívala ako na veľmi vzácny hmyzí exemplár. „Jeden z mojich prapraprapredkov. Volal sa Silas DeChant,“ vysvetľovala. „To on dal postaviť tento dom.“

Charlie sa striasol. Celé roky po Silasovi pátral. Pani v knižnici mu dokonca odprisahala, že v celom Cypress Creeku nenájde jediný portrét či fotografiu záhadného zakladateľa mesta. A zrazu ho má priamo pred očami – a navyše sa dozvie, že si tu celý čas pokojne visel!

„Čo sa mu stalo?“ hlesol Charlie a kŕčovito zovrel zábradlie. Zatočila sa mu hlava a akoby mu odrazu zmäkli kolená alebo sa dlážka pod jeho nohami zmenila na želé. „Bol chorý?“

„Povedzme, že uviazol na veľmi temnom mieste,“ vzdychla si Charlotte. „Ale dostal sa z toho. Starká tvrdila, že Silas si dal tento portrét namaľovať, aby mu pripomínal, že sú na svete miesta, kam sa síce ľudia môžu zatúlať, ale kde by v nijakom prípade nemali zostávať.“

„Ako napríklad?“ spýtal sa Charlie.

„Ako napríklad Las Vegas,“ žmurkla Charlotte. Potom sa mu otočila chrbtom a pokračovala ďalej po schodoch. „Ideš?“

Charlie bral schody po dvoch, aby dobehol novú majiteľku fialového domu.

Na druhom poschodí prekročili prah nízkych dverí a ocitli sa na schodisku, kde sa aj útly Charlie cítil stiesnene. Keď konečne vystúpili na samý vrch, Charlotte ustúpila nabok a širokým gestom ukázala okolo seba. „Vitaj v mojom brlohu,“ povedala s pýchou v hlase.

To miesto bolo presne také čarovné, ako si ho Charlie predstavoval. A omnoho väčšie, než by bol očakával. Takmer všetky steny boli zapratané poličkami a obrazmi, okrem jednej. Tá bola celkom prázdna. Svetlo sem prenikalo cez dve obrovské okná a každé z milióna zrniečok prachu, ktoré poletovali v ovzduší, sa v jeho lúčoch menilo na zrniečko zlata. Na poličkách sa tiesnili sklenené fľaše a dózy naplnené rôznymi druhmi suchých plodov, kvetov a zvráskavených húb. Uprostred miestnosti stál obrovský drevený písací stôl, na ktorom boli rozhádzané pastelky, tuby farieb, výkresy a skicáre.

Spod kopy dokrčených hárkov papiera vykúkala akási kresba. Charlie z nej videl iba malý kúsok, no dosť na to, aby si urobil dokonalú predstavu o tom, čo znázorňuje. Tri hady – hnedý, červený a smaragdovozelený – pripravené zaútočiť spod kopy papiera. Takmer by odprisahal, že ich počul syčať – a práve keď už pohľad na ne nemohol dlhšie vydržať, ten zelený akoby naňho vyceril ostré zuby.

„Sú ako živé,“ očarene hlesol. „To ste kreslili vy?“

Charlotte schmatla obrázok a rýchlo ho otočila prednou stranou na stôl.

„Je to len skica,“ prehodila rozpačito. „Čo povieš na túto miestnosť?“

„Je to...“ Charlie pátral po správnom výraze.

„Dokonalé miesto na prácu?“ dokončila zaňho. „Vieš, práve som sa pustila do malého projektu a napadlo mi, že niekto v tvojom veku by sa mi náramne hodil...”

Hodil? Charlie sa striasol. Prečo to znelo, akoby mu chcela všetky kosti v tele rozdrviť na prášok? O členky sa mu obtrelo čosi mäkké a keď sklopil oči, zbadal obriu oranžovú mačku. Prepletala sa mu pomedzi nohy, zlomyseľne naňho gánila, akoby aj ona vedela, na čo všetko by sa jej hodil.

Ktosi zazvonil dole pri dverách tak nečakane, že Charlie nadskočil. Charlotte sa rozbehla dole schodmi a on si s úľavou vydýchol. Vedel, že by sa mal dať na útek, no ani sa nepohol, príliš ohromený tým, čo okolo seba videl. Bol ako primrznutý. Počul, ako sa o dve poschodia nižšie so škripotom otvorili hlavné dvere.

„Ahoj!“ ozval sa Charlottin hlas.

„Uhm... ahoj, volám sa Andrew Laird a toto je môj syn Jack. Prepáčte, asi to bude znieť čudne, ale nie je u vás náhodou môj druhý syn Charlie? Ideme okolo a všimol som si pred vaším domom jeho bicykel. Dúfam, že neurobil nič zlé.”

„Ani náhodou! Práve naopak. Máte skvelého syna, pán Laird,“ vyhlásila Charlotte. „Pomohol mi vyniesť pár vecí z auta. Je hore na poschodí. Nedáte si šálku kávy?“

Charlie si bol istý, že otec odmietne. V poslednom čase okrem práce nikam nechodil. Smútok za manželkou ho zmenil na pustovníka. Andrew a Veronika Lairdovci bývali hviezdny pár mestečka. Po manželkinej smrti Charlieho otec rušil všetky pozvania. Vždy si našiel nejakú výhovorku, aby nemusel nikam chodiť. Charlie čakal, ktorú z nich použije tentoraz.

Vzápätí z jeho úst počul slovo, ktoré spečatilo Charlieho osud.

„Rád.“

O jedenásť mesiacov neskôr sa Charlotte DeChantová stala Charlieho macochou. A Charlie sa zaprisahal, že jeho noha do tajomnej veže viac nevkročí.

Contents

1. PRVÁ KAPITOLA

2. DRUHÁ KAPITOLA

3. TRETIA KAPITOLA

4. ŠTVRTÁ KAPITOLA

5. PIATA KAPITOLA

6. ŠIESTA KAPITOLA

7. SIEDMA KAPITOLA

8. ÔSMA KAPITOLA

9. DEVIATA KAPITOLA

10. DESIATA KAPITOLA

11. JEDENÁSTA KAPITOLA

12. DVANÁSTA KAPITOLA

13. TRINÁSTA KAPITOLA

14. ŠTRNÁSTA KAPITOLA

15. PÄTNÁSTA KAPITOLA

16. ŠESTNÁSTA KAPITOLA

17. SEDEMNÁSTA KAPITOLA

18. OSEMNÁSTA KAPITOLA

19. DEVÄTNÁSTA KAPITOLA

20. DVADSIATA KAPITOLA

21. DVADSIATA PRVÁ KAPITOLA

22. DVADSIATA DRUHÁ KAPITOLA

23. DVADSIATA TRETIA KAPITOLA

24. DVADSIATA ŠTVRTÁ KAPITOLA

25. DVADSIATA PIATA KAPITOLA

26. DVADSIATA ŠIESTA KAPITOLA

27. DVADSIATA SIEDMA KAPITOLA

28. DVADSIATA ÔSMA KAPITOLA

Landmarks

1. Cover

Table of Contents

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA