Raťafák Malone

Najhorší školský výlet v živote

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.albatros.sk

www.albatrosmedia.sk

Barry Hutchison

Taťafák Malone – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Neobyčajnej redaktorke Jane Harrisovej

~ Barry Hutchison

Mojim rodičom Dawn a Daveovi, hoci mi nikdy nekúpili Furbyho

~ Katie Abeyová

Z anglického originálu Beaky Malone – Worst Ever School Trip, ktorý vyšiel vo vydavateľstve Stripes Publishing, 2017,

preložila Tamara Chovanová

Vydalo vydavateľstvo Albatros v Bratislave v roku 2017 v spoločnosti Albatros Media Slovakia, s. r. o., so sídlom Mickiewiczova 9, Bratislava, Slovenská republika

Číslo publikácie 1 568

Jazyková úprava Mária Pavligová

Zodpovedná redaktorka Magdaléna Poppelková

E-book konverziu vytvorilo Grafické a DTP studio Fragment

1. vydanie

Cena uvedená výrobcom predstavuje nezáväznú odporúčanú spotrebiteľskú cenu.

Objednávky kníh:

www.albatrosmedia.sk

eshop@albatrosmedia.sk

tel.: 02/4445 2046

© Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2017. Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

Text copyright © Barry Hutchison, 2017

Illustrations copyright © Katie Abey, 2017

Translation © Tamara Chovanová, 2017

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-0138-9

ISBN e-knihy 978-80-566-0231-7 (1. zverejnenie, 2017)

KAPITOLA 1

PODPIS RODIČOV

Bola predpoludňajšia prestávka a takmer celý čas som sa skrýval pred... no, v podstate pred všetkými.

Sedel som na zadnom nárazníku školského mikrobusu, mimo dohľadu, keď sa zboku vynorila hlava môjho najlepšieho kamoša Thea.

„Tu si!“ zvolal a od úst mu lietali omrvinky z hrianky, ktorú chrúmal. Vedel som, že tá hrianka môže pochádzať iba z jedného miesta.

„Bol si v jedálni?“ spýtal som sa.

Theo prikývol a ďalej chrúmal.

„Bola tam slečna Gavistocková?“ chcel som vedieť.

Theo zastonal. „Už zasa?“

Slečna Gavistocková bola jedna z kuchárok v školskej jedálni. Pred pár dňami som sa priznal, že sa mi páči, a odvtedy som to spomínal pri každej príležitosti – hoci som sa veľmi usiloval nehovoriť to.

„Rád by som sa s tou ženou oženil,“ dodal som. „Každý deň jej budem variť večeru a budem ju podávať na špinavej plastovej tácke. A pritom na ňu budem gániť ako ona. Ale sa nasmejeme!“

„Čo to trepeš? Sklapni!“ napomenul ma Theo. „Prestaň tárať o slečne Gavistockovej. Je to uletené.“

Zazvonil zvonec. Vstal som a obaja sme sa šuchtali ku školskej bráne, ale držali sme sa vzadu, aby som sa náhodou nikomu neprihovoril.

„Viem, ale nemôžem si pomôcť!“ pripomenul som Theovi. „Ver mi, najradšej by som nehovoril deväťdesiatdeväť percent toho, čo mi v posledných dňoch vychádza z úst.“

Pravdupovediac, uplynulo deväťdesiatdva hodín odvtedy, čo som naposledy klamal.

Predtým som bol na klamanie čosi ako odborník. Keby udeľovali čierne opasky za výmysly, ja by som bol majster so siedmym Danom. Ale to sa zmenilo, odkedy som vstúpil do hrdzavej plechovej kabínky, z ktorej sa vykľul jediný stroj na pravdu na svete. Odvtedy som nedokázal vypustiť z úst jediné klamstvo.

Bola streda ráno a celé dva dni školy som prežil tak, že ma spolužiaci tri razy mierne zbili, učitelia ma dva razy napomenuli a raz ma nakopala topánkou s klinovým podpätkom Helga Morrisová, ktorá chodila o ročník vyššie. Všetci vravia, že sa patrí hovoriť pravdu, ale keď sa toho držíte, môžete mať iba problémy.

Napríklad je pozoruhodné, ako sa ľudia vedia uraziť, keď im poviete, že im páchne z úst alebo smrdia. Najmä ak ide o vášho riaditeľa a v tom čase sa koná ranné zhromaždenie.

A vy stojíte na stoličke a kričíte.

Ale to, že nemôžem klamať, nie je môj jediný problém. Nech so mnou tá kabínka urobila čokoľvek, znamená to, že mám ťažkosti udržať v sebe pravdu. Akoby tam vždy bola čakala, aby mohla vyjsť

najavo v najhoršej možnej chvíli. Ticho sedím za stolom a venujem sa svojej práci, keď sčista-jasna oznámim, že plánujem odpisovať od niekoho, kto sedí vedľa mňa, alebo že som práve prilepil na spodok lavice mimoriadne lepkavý šušeň.

Našťastie na väčšine hodín sedím vedľa Thea. Theo vie, že nedokážem klamať, a veľmi mi pomáha kryť ma – hoci som už nechtiac prezradil takmer všetky tajomstvá, čo mi povedal, vrátane toho, že sa narodil so šiestimi bradavkami a štyri z nich mu museli chirurgicky odstrániť, keď mal dva roky.

Vlastne najmä to.

Tak teda ako hovorím, bola streda ráno. S Theom sme prišli na ďalšiu hodinu a ja som nútil svoje ústa, aby zostali zatvorené, kým sme sa usadili na svojich miestach.

„Idete neskoro,“ napomenula nás pani Doddsová a pozrela ponad polovičné okuliare.

„Šiel som veľmi pomaly,“ priznal som sa. „Úmyselne.“

Tvár pani Doddsovej potemnela. Zložila si okuliare a dala ich na stôl. „Je to pravda?“

„Áno,“ potvrdil som. Zahryzol som si do pery, ale nevedel som si pomôcť. „Naschvál som kráčal pomalšie ako všetci ostatní, aby som prišiel neskoro.“

Theo zdvihol ruku. „Snažil som sa ho posúriť.“

„Nie, nesnažil,“ namietol som.

„Trochu som to skúšal,“ bránil sa Theo chabo.

Pokrútil som hlavou. „Naozaj nie.“

„Vieš, Dylan, práve som si na čosi spomenula,“ povedala učiteľka. „Ešte si s tebou musím niečo vybaviť.“

Väčšina triedy už na mňa síce hľadela, ale teraz som sa stal stredobodom pozornosti. Nervózne som sa zahniezdil na stoličke. „Áno?“ zatiahol som a vnútri mi bublali slová. „Ide o to, že som vám oblepil auto potravinovou fóliou?“

Pani Doddsová zhíkla a vyvalila oči. „Tú fóliu som dávala dolu celé hodiny. To si bol ty?“

„Áno. Ja a Theo,“ ukázal som naňho palcom. „Pomáhal mi.“

„Tak teda ďakujem, Raťafák,“ zamrmlal Theo.

Pani Doddsová na nás prižmúrila oči. „O tom sa porozprávame neskôr,“ vyhlásila mrazivo. „Mala som na mysli, že si mi neodovzdal domácu úlohu.“

„Aha, o to ide. Zožral mi ju môj pes,“ odvetil som.

Učiteľka vzdychla. „Zožral ti ju tvoj pes? Nič lepšie si nevedel vymyslieť? Myslíš si, že som včerajšia, Dylan?“

„Ale je to pravda!“ namietol som. „Naozaj ju zožral môj pes.“

„Psy nežerú domáce úlohy!“ vyprskla pani Doddsová.

„To nepoznáte môjho psa,“ vyhlásil som. „Ten zožerie čokoľvek. Stačí ho chvíľu nechať samého pri telke a zožerie aj tú.“

Niektorí spolužiaci sa na tom zachechtali, ale myslel som to vážne. Kazisvet bol veľká nemecká doga s ešte väčším apetítom. Za deň zožral viac, než celá naša rodina za týždeň, ale vždy pátral po niečom, čo by mohol zhltnúť. Vrátane mojej domácej úlohy, ceruziek a pri jednej pamätnej príležitosti mi zožral aj školský batoh.

„A čo súhlas rodičov na školský výlet?“ spýtala sa pani Doddsová a zdvihla jedno sivé obočie.

„Predpokladám, že aj ten zožral pes.“

„Nie,“ pokrútil som hlavou. „Ten mi sestra napchala do úst, keď som zavesil na Instagram fotku jej prstov na nohách.“

Učiteľka na mňa chvíľu len bez slova hľadela.

„Má fakt chlpaté prsty na nohách,“ vysvetľoval som. „Ako trol.“

Trieda sa zasmiala. Pani Doddsová sa poobzerala, očividne sa bála, že prepukne chaos ako vždy.

„Aha, pozrite. Ukážem vám ich,“ načiahol som sa za mobilom.

„To nebude potrebné,“ namietla rýchlo. „Teraz sa všetci vráťme k svojej práci. Dylan, ty si na konci hodiny vezmi iný papierik na súhlas rodičov.“ Predklonila sa dopredu na stoličke a ruky spojila na stole. Pery sa jej mierne vykrivili do úsmevu. „Ale ak mi ho neprinesieš podpísaný do konca obeda, môžeš zabudnúť na zajtrajší výlet do Sveta vzrušenia.“

S Theom sme stáli v rade v jedálni, zvierali prázdne tácky a podchvíľou sa posunuli dopredu. Podarilo sa mi prísť do jedálne a za celý ten čas som nikoho neurazil, a hoci by sa to patrilo osláviť, úporne som premýšľal o školskom výlete. Bolo vylúčené, aby som pani Doddsovej priniesol papierik s maminým alebo otcovým podpisom pred koncom obeda.

„To nie je fér,“ mrmlal som. „Ja som sa na to fakt tešil. Chápeš, ako často sa človek dostane so školou do zábavného parku?“

„Každý rok,“ poznamenal Theo.

„Áno, máš pravdu,“ pripustil som, keď sme znova o krok postúpili.

„Nemôžeš podpis sfalšovať?“ spýtal sa Theo.

Ohromene som naňho pozrel. „Prečo som na to nepomyslel?“ zhodil som batoh z pleca. „Theo, ty si fakt inteligentný chalan!“

„Ehm... ďakujem,“ odvetil Theo. „Hoci si mohol povedať, že som génius.“

Pokrútil som hlavou a siahol do batoha. „Nezabúdaj, že neviem klamať. A ty rozhodne nie si génius. Teda nemáš k tomu ani blízko. Možno existuje druh opice...“

„No dobre, dobre,“ vyprskol Theo. „Chápem!“

Položil som tácku na zábradlie, vybral papierik a dal ho na Theovu tácku, držal ju v správnej výške, aby som sa k nej mohol skloniť. „Tak teda hor sa na to,“ s rozmachom som vybral pero. Snažil som sa priložiť špičku na papierik, ale zastala centimeter od neho.

„Dokelu, to je divné,“ zamrmlal som. Skúsil som to znova, ale nech som sa akokoľvek snažil, nedokázal som donútiť pero, aby sa dotklo papiera. Akoby mi v tom bránila nejaká neviditeľná sila. Položil som si ľavú ruku na pravú a pokúšal sa ju donútiť k poslušnosti. Ruka sa zatriasla, ale neposlúchla.

Theo sa obzrel na rad za nami. „Čo tam toľko robíš? Švihaj.“

„Ja... to nedokážem,“ zastonal som a potom mi čosi napadlo. „Zdvihni trochu tú tácku.“

Theo ju zdvihol vyššie. Vtedy sa zdvihla aj moja ruka a znova vznikla medzera medzi perom a papierikom.

„Uf, to nemá zmysel,“ vzdychol som. „Tá hlúpa sila pravdovravnosti mi nedovolí sfalšovať podpis. Vieš čo? Skús to ty,“ navrhol som a podal mu pero.

„Netuším, ako vyzerá podpis tvojej mamy,“ podotkol Theo.

„Tak skús otcov,“ nadhodil som.

„Ani ten nepoznám!“

„Taká čarbanica a potom čiara. Cik-cak.“

„No jasné, to si mi veľmi pomohol,“ zavrčal Theo. „Už si to viem živo predstaviť, vážne.“

Vzdychol som a strčil pero do vrecka. Bolo to márne. Keby si Theo iba predstavil podpis mojej mamy alebo otca, pani Doddsová by okamžite vedela, že sme ho sfalšovali. „Ach jaj! Zdá sa, že školského výletu sa napokon nezúčastním,“ vzdychol som.

Chalan v rade predo mnou si šiel pohľadať stolík a ja som sa ocitol vpredu. Zrazu bol školský výlet ten najmenší problém. Predo mnou sa vynoril anjel.

„No super. A je to tu,“ zamrmlal Theo.

Ešte aj ja som musel priznať, že slečnu Gavistockovú nemožno označiť za konvenčne príťažlivú. Obe ramená má potetované, plecia ako zápasník a na tvári má vždy posmešný úškrn, akoby jej niečo smrdelo pod nosom. A predsa ma na nej od prvého stretnutia čosi fascinovalo.

„Čo chceš?“ spýtala sa ma a vzala do ruky obitý tanier.

Cítil som, ako mi v hrdle bublú slová. Vás, slečna Gavistocková! Vás chcem! Áno, zrejme dokážete rozraziť betón rukou a raz som vás videl, ako kýchate do fazule, ale chcem sa s vami oženiť, slečna Gavistocková. Ja...

„Chce len trochu hranolčekov,“ Theo pristúpil predo mňa, prv než som sa zmohol na slovo. Naklonil som sa pred neho a otvoril ústa, že požiadam tú ženu o ruku, ale Theo ma rýchlo umlčal. „Aha, tam je Jodie,“ ukázal k stolu, kde obedovala moja staršia sestra. „Možno by si ju mal zahanbiť,“ navrhol a ukradomky pozrel na slečnu Gavistockovú. „Chápeš, prv než zahanbíš seba.“

Vďačne som sa na Thea usmial. Vďaka svojmu najlepšiemu kamošovi a kumpánovi som sa vyhol ďalšej ponižujúcej príhode.

„Nie som tvoj kumpán,“ ohradil sa Theo.

„Hopla! To som povedal nahlas?“

„To ty si môj kumpán, keď už,“ poznamenal Theo.

Potľapkal som ho po pleci. „Správne. To si môžeš nahovárať,“ vyhlásil som a náhlil sa cez jedáleň, potom som si sadol rovno oproti Jodie. Bola zabraná do rozhovoru s dvoma kamoškami, a keď uvidela, ako sa na ňu škerím, zastonala. „Čo chceš?“

„Ahoj, Jodie,“ rozžiaril som sa. „Ahojte, Jodine kamošky, ktorých mená si nepamätám.“

„Anka a Dawn,“ povedala Jodie. „Tak čo chceš?“

Prešiel som pohľadom z Anky na Dawn a späť. Negánili na mňa ako Jodie. V skutočnosti sa obe tvárili celkom priateľsky. Škoda, lebo práve som si na niečo spomenul.

Priložil som si dlaň na ústa, prv než som to oznámil. Jodie ešte väčšmi zagánila. „Čo to stváraš?“

„Mmmpf tmm mpppf,“ brblal som.

Jodie sa ku mne naklonila a odtiahla mi ruku. „Čo?“

„Čítal som tvoj denník,“ vyhŕkol som a znova si zakryl ústa, než som stihol povedať viac.

„Áno, viem,“ zavrčala Jodie. „A čo má byť?“

Hlavou som ukázal na Anku a Dawn. „Nmmmf abfff tmm.“

Jodie pozrela na mňa. Potom na Anku. Napokon na Dawn. Videl som, ako sa jej výraz mení zo zmäteného na zhrozený.

„Padaj!“ vyhlásila a ukázala preč od stola. „Padaj, Raťafák! Okamžite!“

Ankina jemná tvár sa zamračila. „Čo sa deje?“ spýtala sa s miernym poľským prízvukom.

„Nič,“ odvetila Jodie. Naklonila sa ku mne. „Raťafák, varujem ťa,“ zašepkala. „Zabijem ťa. Doslova ťa zabijem. Touto lyžičkou.“ Zdvihla dezertnú lyžičku a tak ju zovrela, až jej obeleli hánky.

„Neplánujem nič povedať,“ oznámil som cez medzeru medzi prstami. „Ale ak to urobím, nebude to moja vina. Nezabúdaj, že to ty si ma strčila do stroja madam Shirley. Ty si chcela, aby som prestal klamať.“

„Ako som mala vedieť, že to bude fungovať?“ zasyčala Jodie. „Myslela som si, že je to len bláznivá stará žena.“

„Veď to aj bola bláznivá stará žena,“ podotkol som. „Ale aj tak to fungovalo.“

Anka a Dawn pozerali z jedného na druhého a usilovali sa pochopiť, o čom hovoríme.

„Padaj, Raťafák,“ odháňala ma Jodie.

Už som chcel vstať, keď mi čosi zišlo na um. Theo možno nevedel sfalšovať mamin podpis, ale Jodie to vie.

Trochu som odtiahol ruku. „Okej, odídem, ale iba ak pre mňa niečo urobíš.“ Posunul som k nej po stole papierik. „Potrebujem podpis.“

Jodie pozrela na papierik. „Potrebuješ podpis mamy alebo ocka.“

„Kohokoľvek z nich, ktorého podpis dokážeš sfalšovať.“

Jodie odfrkla. „To určite! Aby ma prichytili pri švindľovaní? Ani náhodou.“

Pozrel som na Anku a Dawn, obe sa tvárili načisto zmätene.

Jodie položila ruku na papierik a pritiahla si ho po stole k sebe. „No dobre!“ Vybrala pero a načmárala podpis. „Tu máš! A padaj!“

„Ďakujem, sestrička,“ odkryl som si ústa. Vstal som vo chvíli, keď si Theo sadol. „Tak poď, kumpán. Pohľadáme si iné miesto na sedenie.“

„Nie som tvoj kumpán,“ namietol Theo a znova vstal.

Usiloval som sa odvrátiť. Naozaj som sa usiloval. Ale prv než som stihol vykročiť k inému stolu, cítil som, ako sa mi ústa otvorili samy od seba. Pozrel som na Anku a ukázal som na Dawn.

„Bozkávala sa s tvojím frajerom,“ povedal som. „Dva razy.“ Prstom som ukázal na Jodie. „Ona o tom vedela.“

Anka zhíkla. Dawn sa začala brániť.

Obrátil som sa k Jodie, vyzerala, akoby išla vybuchnúť. „Sorry,“ naznačil som jej ústami. „Jednoducho to zo mňa vyšlo.“

Odbehol som vo chvíli, keď sa začal krik a trhanie vlasov. Napriek násiliu, ktoré za mnou vypuklo, som sa cítil lepšie. Papierik som mal podpísaný. Pôjdem na výlet do Sveta vzrušenia!

Ak ma predtým nezabije sestra.

KAPITOLA 2

ZLOČIN A TREST

Po obede – strávil som ho tým, že som sa vyhýbal Jodie – som na chodbe pristúpil k pani Doddsovej a podal jej podpísaný papierik. Vzala si ho a podozrievavo prezrela.

„Neviem, ako sa ti podarilo získať tak rýchlo podpis rodičov,“ zamrmlala. Prižmúrila oči a zložila papierik na dvoje. „Ale dobre teda, môžeš ísť.“

„Skvelé!“ zdvihol som päsť do vzduchu. Nič viac som nechcel povedať, no moje ústa mleli ďalej. „Nie je to mamin podpis, moja sestra ho sfalšovala. Prekvapuje ma, že ste taká ľahkoverná a skočili ste mi na to.“

Silene som sa usmial. „Ehm, bol by som rád, keby ste si nevšímali, čo som práve povedal.“

O desať minút sme s Jodie mlčky sedeli pred riaditeľňou. Pani Doddsová neprijala oznámenie o falšovaní podpisu práve najlepšie a poslala nás za pánom Lawsonom, nech nás potrestá, ako uzná za vhodné.

„Už ti v živote nepomôžem,“ zamrmlala Jodie.

„Ale...“

Zdvihla prst. „Psst.“

„Nie, ale...“

„Psst. Už ani slovo, Raťafák, inak sľubujem, že si pôjdem po lyžicu.“

„Čo s ňou budeš robiť?“ čudoval som sa.

„Ver mi,“ odsekla Jodie. „To nechci vedieť.“

Dvere na riaditeľni sa otvorili. Obaja sme zatajili dych, čakali sme, že pán Lawson sa na nás vyrúti ako zúrivý býk, ale on sa namiesto toho usmieval od ucha k uchu. O chvíľu vyšiel von jeho syn Wayne s rukou okolo pliec menšieho chlapca. Wayne sa usmieval rovnako široko ako jeho otec, no na rozdiel od pána Lawsona Waynov úsmev sa podobal na úsmev žraloka, ktorý práve našiel chutnú lahôdku, čo môže zožrať.

„Naozaj, oci, bez problémov,“ hovoril Wayne. „Rád to tu Duncanovi poukazujem. Všetci sme na našu školu veľmi hrdí a s veľkou radosťou sa postarám, aby sa tu cítil ako doma.“

„Zdá sa mi milý,“ poznamenala Jodie.

„Čože?“ usiloval som sa šepkať. „Wayne? Ty nepoznáš Wayna?“

Jodie pokrútila hlavou. „Nie.“

„Wayne Lawson,“ zdôrazňoval som každé slovo, akoby to tak mohla lepšie pochopiť, „Wayne-sa-len-tvári-milo-ale-v-skutočnosti-je-to-násilnícky-psychopat-ktorý-by-ťa-najradšej-nakopal-do-hlavy. Ty si o ňom nikdy nepočula?“

„Nie, prečo by som mala?“ nechápala Jodie. „Je v tvojom ročníku. Prečo by mi malo záležať na tom, aký je? Ledva mi záleží na tom, aký si ty.“

„No, nie je práve milý,“ zašepkal som. „Ani trochu.“

Wayne prešiel okolo nás a doslova vliekol oveľa menšieho Duncana po chodbe. „Poď, Duncan, začneme na záchodoch,“ tak silno stlačil chlapcovi plecia, až som si myslel, že mu odletí hlava. „Hlavou napred,“ dodal ticho, aby ho otec nepočul.

Pán Lawson sa hrdo usmieval na syna a nového chlapca, ktorí odchádzali po chodbe. Ale keď pozrel na nás, úsmev sa mu stratil z tváre. „Vy dvaja, do riaditeľne!“ vyštekol a vstúpil dnu. „Okamžite.“

Jodie vykročila prvá a ja som sa vliekol za ňou, pripravený prijať svoj osud, nech je akýkoľvek. Pravdepodobne bude predsa len lepší než osud chudáka Duncana. Tesne predtým, ako som vošiel do riaditeľne, som videl, ako Wayne surovo strčil menšieho chlapca cez dvojkrídlové lietacie dvere.

„Nechaj ma hovoriť,“ zašepkala Jodie, keď sme sa usadili na dvoch stoličkách, čo už boli pripravené pri stole pána Lawsona.

Riaditeľ si nás podozrievavo premeral. „Čo si to povedala, Jodie?“ chcel vedieť.

„Vraj ju mám nechať hovoriť. Aby som nepovedal niečo, z čoho by sme mali ešte väčšie problémy,“ odvetil som. „Mimochodom, váš syn je fakt hrozný.“

„Prosím?“ Pán Lawson tak prižmúril oči, až z nich boli iba škáročky.

Jodie sa pokúšala maskovať to smiechom. „To nemyslel vážne. Wayne je určite...“

„Psychotický?“ dokončil som za ňu. „Nebezpečne vyšinutý? Dvojtvárny...“

„Skvelý!“ skočila mi do reči Jodie. „Chcela som povedať, že je skvelý.“

„To nabetón nie je,“ opravil som ju. „Nepočula si, čo som ti povedal vonku? Je netvor.“

„Sklapni, Raťafák,“ Jodie sa vytrvalo usmievala.

Pán Lawson sa tváril podráždene. „Nechajme to... Pani Doddsová mi povedala o falšovaní podpisu a – úprimne povedané – veľmi sa na vás oboch hnevám.“

Pozrel najprv na jedného, potom na druhého. „Raťafák... teda Dylan,“ rýchlo sa opravil. „Od teba sa to dalo čakať. Podľa toho, čo mi o tebe hovorila pani Doddsová, veľmi rád klameš, fantazíruješ a pretvaruješ sa. Takže... pes ti zožral domácu úlohu?“

„To je pravda!“ namietol som. Ukázal som na knižnicu v riaditeľni. „Privediem vám ho. Ak mu dáte príležitosť, požuje vám všetky tieto knihy.“

„Stačilo, Dylan,“ zahriakol ma pán Lawson.

„Pravdepodobne by vám zožral aj počítač, keby ste mu dali dosť času,“ pokračoval som.

Pán Lawson tresol dlaňou do stola, až sme s Jodie nadskočili. „Hovorím stačilo!“

Nervózne som preglgol. „Viete byť smrteľne desivý, keď chcete,“ zamrmlal som.

Riaditeľ na mňa len gánil, ruku mal ešte vždy na stole. Na sluchách mu pulzovala žilka, akoby mu mala vybuchnúť hlava. Zahryzol som si do pery, aby som už nič nevypustil z úst, ale ten boj bol vopred prehratý.

„Jedno oko máte väčšie ako druhé,“ zachrčal som.

Pán Lawson očervenel od zúrivosti. Chvíľu som

si myslel, že preskočí stôl a schmatne ma, ale niekoľko ráz sa zhlboka nadýchol a zdalo sa, že sa ovládol. Pozrel na mňa a pokrútil hlavou, potom sa obrátil na moju sestru.

„Od teba som čakal viac, Jodie. Toto sa na teba vôbec nepodobá.“

„To nemyslíte vážne,“ odfrkol som. „Ona je oveľa horšia než ja!“

„Raťafák, sklapni,“ zasyčala.

„Pamätáte sa na tú potopu na dievčenských véckach minulý rok? To bola ona,“ vyhlásil som. „A pamätáte sa, ako niekto hodil vajíčko z tretieho poschodia na hlavu slečny Wilkinsovej? Aj to bola ona.“

Teraz pán Lawson prižmúril oči na Jodie. „Je to pravda, Jodie?“

Jodie sa zamračila a pokrútila hlavou. „Ehm... absolútne nie,“ zmätene sa usmiala, akoby hovorila, že mi hrabe. „Neviem, o čom hovorí. Vajíčko? O tom nič netuším.“

Riaditeľ vzdychol a zaklonil sa na stoličke. „Klamstvo na klamstvo,“ vyhlásil. „Uvedomujete si, aké je nebezpečné, čo ste robili?“

„Čo, hádzanie vajec na hlavu slečny Wilkinsovej? Viem,“ odvetil som. „To je šokujúce.“

„Falšovanie podpisu,“ upresnil pán Lawson. „Predstieranie, že ti rodičia dovolili ísť na výlet. Čo ak nechcú, aby si šiel? Hmm? Nemôžeme ťa vziať zo školy bez ich súhlasu. Mohli by nás zažalovať! A to by sme nechceli, všakáno?“

„Nie,“ zamrmlala Jodie.

„Áno,“ povedal som. „Aspoň by sme boli bohatí.“

Pán Lawson pokrútil hlavou a znova sa predklonil. „Obaja ste ma sklamali, sklamali ste školu,“ zdvihol ruky, „a viete čo? Poviem to. Sklamali ste aj seba.“

Chvíľu počkal, kým si to uvedomíme. „Viete, kto je George Washington?“ spýtal sa, keď nám doprial dosť času na hanbenie sa alebo čo chcel, aby sme cítili.

„To je ten chlapík, ktorý má pri ne-

mocnici umyváreň áut?“ odvetil som. „Ten hrbatý s drevenou nohou?“

Pán Lawson sa zatváril zmätene. „Nie.“

„Ach, tak ako sa volá?“ pokračoval som.

„Čože? Odkiaľ to mám vedieť?“

„Vy ste o ňom začali hovoriť,“ podotkol som.

Pán Lawson sa zamračil. „O kom?“

„O Georgeovi Washingtonovi,“ pripomenul som mu.

Riaditeľ sa mi zdal úplne stratený. „Áno, ale čo to má spoločné s umyvárňou áut?“

Mykol som plecom. „Vy mi povedzte.“

„Bol to americký prezident,“ ozvala sa Jodie.

Pán Lawson sa s úľavou usmial, keď ho Jodie vrátila na známejšiu pôdu. „Áno. Presne tak. Bol to prvý prezident Spojených štátov amerických. A viete, čím sa najviac preslávil?“

„Tým, že bol prvý prezident Spojených štátov?“ hádal som.

Riaditeľ otvoril ústa, potom zaváhal. „No áno, tým. Ale preslávil sa aj čímsi iným. Je slávny, lebo – na rozdiel od teba, Dylan – nevedel klamať.“

S Jodie sme na seba pozreli, potom sme sa obaja predklonili na stoličkách. „Vážne?“ zatiahol som.

„Nevedel alebo nechcel?“ spýtala sa Jodie.

„Nevedel. Aspoň sa hovorí,“ povedal pán Lawson. „Nedokázal vysloviť jediné klamstvo. Chcem, aby si sa nad tým na chvíľu zamyslel, Dylan. Hoci to bude pre teba možno ťažké.“

„Verte mi,“ odvetil som, „nie je to veľmi ťažké.“

Riaditeľ spojil ruky pred sebou a usmial sa na mňa. „Keď sa zahĺbiš nad tým, aké je dôležité hovoriť pravdu, chcem, aby si do budúceho týždňa napísal tritisícslovný referát o Georgeovi Washingtonovi.“

„Ha!“ zvolala Jodie.

Pán Lawson pozrel na ňu. „Obaja.“

„Čože?“ vyprskla Jodie. „Ale...“ Zagánila na mňa a vycerila zuby.

Zdvihol som ruku. „Áno, Raťafák?“ Pán Lawson urobil grimasu. „Dylan. Áno, Dylan?“

„Môžem odpísať jej referát?“ ukázal som na sestru.

„Môžeš, ale vyhodím ťa zo školy,“ vyhlásil riaditeľ. „Iné otázky?“

Znova som zdvihol ruku. Pán Lawson vzdychol. „Čo zase?“

„Pokiaľ ide o ten príbeh o Georgeovi Washingtonovi...“ začal som.

„Áno?“

Bokom som pozrel na Jodie. „Nespomínala sa v ňom náhodou stará žena s veľkou plechovou búdkou?“

Contents

1. KAPITOLA 1

2. KAPITOLA 2

3. KAPITOLA 3

4. KAPITOLA 4

5. KAPITOLA 5

6. KAPITOLA 6

7. KAPITOLA 7

8. KAPITOLA 8

9. KAPITOLA 9

10. KAPITOLA 10

11. KAPITOLA 11

12. KAPITOLA 12

13. KAPITOLA 13

Landmarks

1. Cover

Table of Contents

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2