Toto je náš príbeh

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Ashley Elstonová

Toto je náš príbeh – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Pre moju matku Sally

Jeleň desatorák a mŕtve ľudské telo vydajú pri dopade na zem rovnaký zvuk. Ťažko uveriť, že by si niekto pomýlil človeka s jeleňom, no stáva sa to častejšie, než by sme si mysleli.

Tento les veľmi dobre poznáme. Strávili sme tu viac času, než kdekoľvek inde. Jasne si vieme vybaviť každý kopec a dolinu, každú tôň, kam sa vysoká chodí pásť a schovávať pred horúčavou letných dní. Počujeme výstrel a okamžite vieme, odkiaľ prichádza. Prestaneme sa zakrádať a z rôznych smerov pribiehame, pretože každý chce úlovok vidieť ako prvý.

Naše nadšenie rýchlo vyprchá pri pohľade na Grantovo pokrivené telo, prevesené v neprirodzenom uhle cez spadnutý strom. Náraz guľky ho doslova vyzul z čižiem, ktoré zostali ležať niekoľko krokov od neho.

Ustupujeme do tesného kruhu a neodvážime sa k nemu priblížiť. Zbrane nám vykĺznu z rúk a s jemným nárazom dopadnú na mäkkú zem pokrytú lístím.

Jeden po druhom pomaly vykročíme ku Grantovi.

Otrasení stojíme v kruhu okolo neho a v maskáčoch jeden s druhým dokonale splývame.

Nikto sa k nemu nepriblíži. Nikto sa k nemu neskloní a nenahmatá mu pulz. V strede hrude má malú dierku, z ktorej vyteká krv a vsakuje do zeme. Niet najmenších pochýb. Grant Perkins je mŕtvy.

Dvaja z nás padnú na kolená a plačú. Tretí sa ani nepohne.

Štvrtý si prezerá kopu zbraní na zemi.

„To nie je rana po brokoch. Zabil ho výstrel z guľovnice.“

Všetky oči spočinú na remingtonke, jedinej guľovnici v kope.

Rýchlo nás prejdú obavy o Granta. Žiaľ vystrieda panika. Prstom rýchlo ukážeme na toho oproti nám a vykríkneme: „Ja som to nebol!” Jeho guľovnicu sme si požičiavali, takže tá môže usvedčiť ktoréhokoľvek z nás.

A keď polícia zistí, že sme pod vplyvom alkoholu, trávy a iných látok, dozaista to budú posudzovať ako zločin a nie ako nehodu.

Strkáme do seba.

Nadávame si.

Vyhrážame sa jeden druhému.

Zúrime.

Pozorujem svojich kamarátov, ktorí sú mi ako bratia, ale viem, že toto sa neskončí dobre ani pre jedného z nás.

Umlčí nás bzukot od Grantových nôh. V suchom lístí vibruje jeho mobil. Nikto sa ho neodváži dotknúť, zdvihnúť ani vypnúť. Všetci zízame na Granta. Okolo tela sa začínajú zbiehať mravce. Do neďalekých stromov sa zlietajú vtáky a čakajú, aby zaútočili. Ak čoskoro nezavoláme pomoc, budeme vyzerať podozrivo. Tak či onak, sme v tom až po uši. Musíme niečo urobiť, zavolať niekoho, ale nerobíme nič. Sme ako omráčení.

Každého si dôkladne prezerám: uplakané tváre otupené šokom, alkoholom alebo drogami. Alebo všetkým naraz. Posudzujem ich silné a slabé stránky.

Len jeden z nás stisol spúšť, ale všetci sme za jeho smrť do určitej miery zodpovední. Polícia si všimne odreniny na Grantovom tele, ktoré s výsrelom nemajú nič spoločné. A bezpochyby ich zaujmú aj tie, ktoré mám na sebe ja. Ak vezmem do úvahy posledných dvadsaťštyri hodín, už teraz si viem živo predstaviť, že budeme musieť objasniť viac, než len udalosti rannej poľovačky.

„Takže nikto sa nepriznáva k Remingtonke,“ povie jeden z nás skôr oznamovacím než opytovacím tónom.

Pamätáte si, kto ju ešte pred chvíľou držal v ruke?

Zavládne ticho dunivé ako nákladný vlak a všetci sa obrátime na Granta, aby sme sa nemuseli pozerať jeden na druhého a vyhli sa podozreniu.

„Ak za to niekto z nás pôjde do basy, bude to rovnaké, ako keď tam skončíme všetci,“ vyhlásim. „To nesmieme dopustiť.“

Zízajú na mňa. Jeden pohľad je prázdny, akoby nerozumel slovám, ktoré mi vychádzajú z úst. Ostatní pritakávajú, pripravení súhlasiť s čímkoľvek, čo ich dostane z problémov.

Ustojíme to len v prípade, ak budeme držať spolu. Naše výpovede sa musia zhodovať.

„Bola to nehoda. Nešťastná náhoda,“ mrmle jeden z nás. „Ten kto strieľal, by sa mal priznať. Nemal by nás ťahať so sebou.“

„Aj v prípade náhody môže ten, kto to zavinil, skončiť v base,“ konštatuje niekto ďalší.

Grantova smrť sa bude posudzovať rovnako, ako keby zomrel pri autonehode, ktorú by sme zapríčinili šoférovaním pod vplyvom.

Usmrtenie z nedbanlivosti.

„Počúvajte. Viem, že sme teraz posratí od strachu, ale všetko bude v poriadku. Nie je dôvod, aby si niekto z nás kvôli tomu zničil celý život,” upokojujem ich.

Jeden človek zatiaľ mlčí a ja si uvedomím, že môj plán stojí na veľmi krehkých základoch. Všetci sa musíme zhodnúť, inak sa to celé rozpadne. Ten posledný sa pozrie na Granta, potom späť na nás a nakoniec povie: „Sme v tom spolu.“

Nakloním sa nad Grantovo mŕtve telo a keď ostatní urobia to isté, začnem: „Dobre, takže toto bude náš príbeh…”

1

20. OKTÓBER, 7.55

REAGAN: Sú tu

Vyzerajú pokojnejšie, než by mali. Už to, že ich odmietla tá ich súkromná škola len dva týždne po Grantovej smrti, by ich malo schladiť, ale zdá sa, že opak je pravdou.

Sú drzejší než predtým.

Keď prechádzajú po chodbe, akoby sa viezli na vlne pohlcujúcej ranný hluk a šialenstvo. Sú ako z filmu.

V našom malom meste Belle Terre v Louisiane je iba jedna štátna škola. Nachádza sa v starom okrese Garden District a je pomenovaná podľa Williama B. Marshalla, ktorý urobil niečo výnimočné pre naše mesto, aj keď už netuším čo. Je to veľkolepá budova postavená z tehál a kameňa, obkolesená vysokými stromami, ktoré tu rastú od nepamäti. Bezpochyby je to jedna z najkrajších stavieb v meste.

Napriek tomu ju žiaci zo Školy svätého Bartolomeja ešte stále považujú za druhotriednu.

Alebo zo Svätého Barta, ako ju ľudia zvyknú prezývať. Svätý Bart je súkromná a veľmi selektívna inštitúcia. Vždy som si myslela, že bez ohľadu na to, čo tamojšie decká vyvedú, nikdy sa nedostanú do naozajstných problémov. No aj Svätý Bart má očividne svoje hranice a nestrpí žiakov podozrivých z neúmyselného zabitia… aj napriek veľkorysým finančným darom ich rodičov.

Preto teraz vyvstali otázky, či ich naša škola prijme. Pár ostražitých mám zvolalo počas víkendu krízové rodičovské stretnutie, na ktorom sa zhodli, že ich medzi nami nechcú. No chlapci patria do nášho obvodu, a kým nebudú právoplatne odsúdení, majú právo navštevovať štátnu školu.

Takže teraz sú tu.

Ledva ich prijali a už sa tu správajú ako doma. Všade chodia spolu, plece vedľa pleca, väčšina ľudí im uhýba z cesty. Navyše sa obliekajú do kaki farieb, akoby to bola tímová uniforma.

Zatínam päste a snažím sa ignorovať prudký nával hnevu.

Reagan pribehne k mojej skrinke a pozoruje ich s bradou na mojom pleci. „Ktorý z nich to podľa teba urobil?“ opýta sa.

Pokrčím plecami. „A záleží na tom? Aj tak sa im nič nestane,“ poviem. Som rada že ma nevidí, keď prevraciam oči.

„Určite dnes v práci niečo vysnoríme,“ dodáva.

„Iste, určite ich zo Svätého Barta nevykopli len tak pre nič za nič. Nedostala náhodou telocvična u Svätého Barta meno podľa starých rodičov Johna Michaela?“ pýtam sa a bradou pokývem smerom k chlapcovi, ktorý stojí úplne vpravo.

„Neviem. Ale dnes to bude vzru-šu-jú-ce!“ Reagan zaspieva vysokým hlasom slovo vzrušujúce, objíme ma okolo pliec a opäť sa o mňa oprie. „Prepáč, viem že je to pre teba ťažké.“

„To je v poriadku. A máš pravdu, dnes to bude v práci naozaj… zaujímavé.“

Väčšina ľudí v našom veku musí brigádovať v kaviarni alebo supermarkete, ale Reagan a ja sme to vyhrali, keď sme nastúpili na platenú stáž v kancelárii okresného prokurátora. Víkendy máme voľné a väčšinou sme už o piatej vonku. Ba čo viac, škola nám schválila pracovné preukazy, takže z vyučovania ochádzame už na obed.

Sme pýcha a závisť pracujúcich tínedžerov.

Aj keď musím priznať, že sme sa tam dostali s protekciou. Ja som tu, lebo mama už dvanásť rokov pracuje ako asistentka jedného zo zástupcov okresného prokurátora a ten vie, ako veľmi potrebujeme každý cent. Reagan dostala miesto cez švagra svojej sesternice, okresného prokurátora pána Gainesa, ktorý to urobil ako službu jej otcovi aj napriek tomu, že sú len veľmi vzdialení príbuzní. Reagan je rozhodnutá hneď po strednej škole študovať textilný dizajn, ale otec na ňu nalieha, aby zvážila „výnosnejšie povolanie“. Preto jej vybavil miesto v kancelárii okresného prokurátora. Nikto nemá to srdce mu povedať, že je to vopred prehratý boj.

Stačí jeden pohľad na Reagan a zistíte, že ona nikdy nebude pracovať osem hodín denne niekde v kancelárii. Jej skice sú plné života, odvážnych vzorov a kombinácií textúr, ktoré spolu ladia aj napriek tomu, že na to nie je dôvod. Keď sa s ňou dennodenne prechádzam po chodbách našej školy, je to ako zúčastňovať sa na módnych prehliadkach budúcnosti.

„Ja pracujem u Morrisonovej a Camille a ty u prokurátorov, takže sa všetky novinky dozvieme ako prvé. Možno už vedia, kto to urobil. Možno to len ututlávajú,“ rozmýšľa Reagan nahlas.

„Možno,“ pritakávam.

Reagan s hlavou na mojom pleci jemne zamraučí. „Nezabi ma za to, čo teraz poviem, ale doparoma… ten Henry je vážne sexi.“

Pokrčím plecami a Reagan nadskočí brada. Neviem sa od toho odosobniť a vnímať ich inak, než Grantových vrahov. Jeden z nich zastrelil svojho kamaráta a odmieta sa k tomu priznať.

Hoci sú v našej škole noví, všetci už o nich vieme. V našom mestečku by bolo takmer nemožné o nich nezavadiť. Ale to neznamená, že sme si podobní. Ani náhodou nemáme nič spoločné.

Zízajú priamo pred seba, akoby nás nevideli. Len jeden z nich nadväzuje očný kontakt s okoloidúcimi. Volá sa Shepherd Moore, ale kamaráti ho volajú Shep. Odvrátim sa, skôr než zistí, že ich pozorujem.

„Poďme, nestoja nám za zmeškanie,“ vyhlásim a ťahám Reagan na opačnú stranu, kým ona sa za nimi obhliada ponad moje plece.

•••

Najhoršie na mojej práci je únavné zakladanie spisov. Zistila som, že v priečinku Qu-Rh, v jedinom, kde je ešte trochu voľného miesta, žije akási zlá víla a jej životným poslaním je privádzať ma do zúfalstva. Počká, kým uložím všetky spisy, odídem z práce a potom zlomyseľne povyťahuje náhodné strany takmer z každého spisu a každého priečinka.

Zakladanie spisov je únavné, ale je to vždy lepšie než to, čo robí Reagan. Pracuje pre pani Morrisonovú, vedúcu administratívneho oddelenia, v samom úradníckom pekle.

Náš okres je rozľahlý, ale z veľkej časti provinčný. Má ho na starosti okresný prokurátor s kanceláriami v Belle Terre. No napriek tomu, že Belle Terre je najväčšie mesto v okrese, ešte vždy je pomerne malé, takže kancelária okresného prokurátora sídli v rovnakej budove ako súd a policajná stanica.

Je to veľmi stará budova, dokonca staršia než škola. Súdne siene, kancelárie sudcov a úrady, kde môžete zaplatiť účty za vodu, odovzdať daňové priznanie alebo vypísať sťažnosť sa nachádzajú na prízemí. Kancelárie okresného prokurátora sú na prvom poschodí a hlavný archív a úložné priestory hneď nad nimi. Väznica je v suteréne.

Sedím na drsnom hnedom koberci, ponorená v papieroch, keď dostanem esemesku od mamy:

Aj keď si ešte neskončila so zakladaním, vráť sa do kancelárie p. Stona. Potrebujem, aby si ma vystriedala pri telefóne.

Mama si asi potrebuje zapáliť. Vstanem. Hocičo je lepšie než toto. Po ceste sa ešte pristavím pri Camillinej kóji na prvom poschodí. Aj ona je stážistka ako ja, ale navštevuje miestnu odbornú školu. Camille pracuje pre tajomníčku okresného prokurátora a vždy má tie najlepšie klebety.

Dnes sa chodbami ozýva len jedna vec: bude vznesené obvinenie proti chlapcom podozrivým zo zabitia Granta Perkinsa? Ja viem, že všetci by radi počuli, že podobné informácie sú tajné a vedia o nich iba tí, ktorí o nich majú vedieť, ale to ani zďaleka nie je pravda. Medzi kanceláriami okresného prokurátora sa klebety šíria rovnako rýchlo ako v školskej jedálni.

Vysadnem na stôl a opýtam sa: „Máš niečo?“ Netuší, ako veľmi ma prípad zaujíma, a ja sa snažím neprezradiť.

Camille sa prehrabáva v spisoch v najvyššej zásuvke kartotéky. Nazrie ponad plece, potom preletí pohľadom po miestnosti, aby sa uistila, že nás nikto nevidí, a pristúpi ku mne. „Prípad dnes posunuli nám. Polícia je bezradná.“

Sánka mi padne v nemom úžase. Pán Stone, pre ktorého pracuje moja matka a ja, povedal, že je to jedna z možností. Bolo by to síce to najhoršie riešenie, ale stať sa môže čokoľvek.

„Naozaj? Prečo nám ho posúvajú, ak nevedia, kto to urobil?“ Vyhŕknem takým naliehavým hlasom, až sa na mňa skúmavo zadíva.

Camille pokrčí plecami. „Otec Granta Perkinsa vyvíja tlak a neustúpi, kým niekoho neodvedú v putách. Dnes sa tu ukázal. A rovnako aj otcovia ďalších dvoch chlapcov. Gaines panikári. Každý jeden z nich mu pomohol dostať sa na post okresného prokurátora, vrátane pána Perkinsa. A dnes k nemu napochodovali, aby zase on urobil láskavosť im.“

„Ó bože! Čo bude robiť?“

Camille mi naznačí, aby som stíšila hlas a potom mi pošepká: „Asi sa ešte nerozhodol. Perkins je zatiaľ zo všetkých najhlučnejší. Ostatní rodičia sa len snažia minimalizovať škody.“

Skočím zo stola a chcem odísť, ale Camille ma zavolá späť.

„Teraz si mi niečo dlžná. Nezabudni sa so mnou podeliť, ak niečo začuješ.“

Prikývnem a otočím sa na odchod. Už-už sa chystám vykročiť smerom ku kancelárii pána Stonea, keď sa prirúti oranžovo-červeno-modrá škvrna, ktorá môže byť jedine Reagan.

„Prepáč,“ povie, keď tesne predo mnou zabrzdí. Nechýbalo veľa a zrútili by sme sa na zem. Lapá po dychu, akoby práve zabehla maratón.

„Čo sa deje?“ Poznám Reagan od detstva. Vždy mala sklony k teatrálnosti, ale toto preháňa.

„Stone ho dostal. Stone dostal prípad chlapcov z River Pointu,“ vypadne z nej medzi nádychmi.

„Si si istá?“

Prikývne. „Gaines práve odišiel z Morrisonovej kancelárie. Povedal, nech dá všetko preniesť k Stoneovi. Aj ona je z toho poriadne v šoku. A nie len ona, ale aj my všetci.“

Nie je tajomstvom, že zástupca okresného prokurátora, pre ktorého mama a ja pracujeme, by nemal byť jasná voľba pre tento prípad. Je starší a takmer na odchode do dôchodku. Kedysi bol poriadne zviera, ale tie časy sú už dávno preč.

Reagan pristúpi bližšie, až sa takmer dotýkame nosmi. „Gaines sa musel stiahnuť. Otec toho sexi chalana, Henryho, mu dal na kampaň poriadny balík. Všetci mu prispeli, ale Henryho otec mu dal najviac. Majú k sebe až príliš blízko. Napriek tomu si Gaines prípad nechal vo svojom rajóne. Je šialené, že ho dal tvojmu nadriadenému. Hovorí sa, že Gaines chce prípad ututlať a myslí si, že najrýchlejšia cesta ako to urobiť, je dať ho Stoneovi.“

Reagan mi stisne rameno a opýta: „Myslíš, že to zvládneš?“

Prikývnem, ale neodvážim sa prehovoriť. Reagan sa vytratí rovnako rýchlo ako prišla. Ja zostanem stáť v chodbe a snažím sa stráviť všetko, čo mi práve povedala.

„Tu si,“ vyriekne mama, keď vkročím do kancelárie. Skúmam jej tvár, zatiaľ čo sa prehrabáva v najspodnejšej zásuvke svojho stola. Po toľkých rokoch únavnej práce a polovici škatuľky cigariet denne vyzerá staršie, než by jej vek naznačoval. Z fotografií viem, že kedysi mala dlhé čierne vlasy ako ja, ale dnes sú sivé a vždy stočené do drdola.

Zveziem sa do kresla vedľa jej stola. Mamina kancelária je malá. Ledva sa do nej zmestí pracovný stôl, niekoľko kartoték, konferenčný stolík a kreslo. Nazriem cez dvere na opačnej strane miestnosti a vidím pána Stonea, zakloneného na stoličke, so zavretými očami a slúchadlami na ušiach.

Pravdepodobne netuší, že prípad už dostal.

Z myšlienok ma prebudí hlasné klopanie na dvere.

Pán Gaines, okresný prokurátor, vojde dnu a svojou vysokou postavou zaberie miesto takmer v celej kancelárii.

„Pani Marinová, potrebujem sa na chvíľu porozprávať s Georgeom,“ oznámi mame. Prikývne smerom ku mne, ja sa naňho usmejem a začnem prehadzovať papiere na maminom stole, nech vyzerám zaneprázdnená.

Mama ohlási návštevu a pán Stone sa vystrie, očividne v rozpakoch, že bol prichytený v takej bezstarostnej polohe.

„Poď dnu,“ zvolá pán Stone.

Pán Gaines zabuchne dvere a ja sa musím veľmi ovládať, aby som si o ne nepritisla ucho.

„Čo sa deje?“ opýtam sa. Neodvážim sa priznať, že o prípade už viem. Mama je hrdá, že sa všetko dozvie skôr než ostatní, ale dnes výrazne zaostáva za Reagan.

Zhlboka sa nadýchne. „Dúfam, že to nie je to, čo si myslím.“ Potrasie hlavou a začne si upratovať stôl. Viem, že by chcela vybehnúť na cigaretu, ale kým je tu Gaines, zvedavosť jej to nedovolí.

Vnútri sú už dlho a medzi mamou a mnou začína narastať nervozita. Spisy na stole som uložila do abecedného poradia, skartovala asi päť centimetrov hrubú kopu dokumentov a poliala všetky kvety.

Po tridsiatich minútach sa konečne otvoria dvere.

Gaines odíde a ani sa na nás nepozrie.

Stone sa oprie o zárubňu a zhlboka vydýchne. „Okresný prokurátor sa rozhodol, že o prípade River Pointu rozhodne veľká porota.“ Na chvíľu sa odmlčí a potom dodá: „A chce, aby sme sa toho ujali my.“

Odkedy som nastúpila, pán Stone označuje každý prípad za „náš“, pretože len skupinovým úsilím ho dokáže zvládnuť.

„A máme vôbec dostatok dôkazov, aby sme z toho spravili prípad?“ pošepká mama.

Stone pokrčí plecami. „Nevyzerá to tak. Okresný prokurátor ich vykreslil ako nespútaných, ale v zásade dobrých chlapcov, ktorí trochu viac žúrovali a napriek tomu ráno vyrazili na poľovačku. Chce, aby porota klasifikovala smrť Granta Perkinsa ako nehodu, a my sa máme popasovať s tou otravnou skutočnosťou, že v čase jeho smrti boli chlapci ešte opití.“ Poslednú časť vety povie s istou dávkou opovrhnutia. „Rodina obete nie je ochotná zamiesť prípad pod koberec a vyhlásili, že sa do toho poriadne obujú. Toho sa zase obáva Gaines, ktorý už pripravuje svoje budúcoročné znovuzvolenie do funkcie, a keďže rodiny ostatných chlapcov prispeli na jeho kampaň, ocitol sa v zložitej situácii, ako všetkým vyhovieť.“

Slová zložitá situácia povie s takým zhnusením, že hneď pochopíme, o čom hovorí. Gaines nechce, aby sa chlapci dostali do problémov, bez ohľadu na dôkazy.

„Povedal, že je príliš spriaznený s oboma stranami, takže nechá veľkú porotu rozhodnúť, či bol spáchaný trestný čin. Myslí si, že toto je jediná cesta ako všetkým ulahodiť, ale napriek tomu sa chcel ubezpečiť, že ani ja na to nebudem príliš tlačiť.“

Veľká porota počuje len to, čo povie prokurátor, takže ak Stone predloží slabé dôkazy, celá vec zmizne a za Grantovu smrť nikoho neodsúdia.

Mama k nemu pristúpi a stisne mu rameno. „Bez ohľadu na to, čo sa stane, stojíme pri tebe.“

Prikývne, potom sa pozrie na mňa. „Kate, počul som, že chlapci z River Pointu dnes prestúpili do tvojej školy.“

„Áno, pane,“ pritakávam.

Šmátra vo vrecku saka, napokon vytiahne to, čo hľadal, a drží to mame a mne pred nosom.

Je to fotografia, ktorú som videla už najmenej tisíckrát.

Päť chlapcov oblečených do maskáčov stojí pred nápisom Poľovnícky klub River Point a v rukách držia pušky. Les za nimi hýri červeným, oranžovým a žltým jesenným lístím. Vyzerajú šťastní a bezstarostní, presne tak, ako by mali vyzerať chlapci z privilegovaných rodín so sľubnou budúcnosťou.

No teraz je jeden z nich mŕtvy.

„Stretla si sa s nimi na spoločnej akcii? Napríklad na futbalovom zápase, školskom večierku alebo inde? Chodila si s niektorým z nich?“

„Párkrát som ich stretla, ale nikdy som sa s nimi nerozprávala. Nechodila som so žiadnym z nich.“

Technicky vzaté, je to pravda.

Pán Stone sa na chvíľu zamyslí. V meste našich rozmerov sa každý pozná s každým, takže sa náhodným stretnutiam nevyhnete. Nakoniec povie: „V škole ich zďaleka obchádzaj. Nehovor s nimi. Nehovor o nich. Teraz je dôležité, aby si to dodržala, pretože pracuješ pre mňa. Kým to nebude za nami, drž sa od nich ďalej. Je to jasné?“

„Áno, pane. Úplne jasné.“

Mama a ja ho nasledujeme do kancelárie. Sadne si na stoličku a zíza do steny. Väčšina ľudí by si pomyslela, že sa stratil v úvahách. No ja viem, že sa na nás pozerá jediným možným spôsobom.

Pán Stone sa pred ostatnými úspešne pretvaruje, ale v našej prítomnosti sa odváži sňať masku. Trpí svalovou degeneráciou, takže všetko v jeho centrálnom zrakovom poli je rozmazané, iba obrysy vidí jasne. V realite to znamená, že ostré sú len tie veci, na ktoré sa pozerá zboku. Jeho choroba sa postupne zhoršuje a neexistuje na ňu liek.

Okresný prokurátor Gaines o jeho stave vie, ale hrdosť Stoneovi nedovolí, aby sa priznal, že choroba v poslednom čase veľmi pokročila. Práca je celý jeho život, v ktorom niet miesta pre manželku ani deti. V skutočnosti sme mama a ja jeho najbližšia rodina, pretože väčšinu svojich dovoleniek trávi pri našom kuchynskom stole. Gaines by ho síce pre zhoršujúci sa zrak nevyhodil, ale Stone vie, že by ho viac-menej poslal do starého železa a on ešte nie je pripravený odísť a určite nie takto.

„Gaines dal predvolať veľkú porotu. Zasadne v utorok osemnásteho novembra. To je o štyri týždne, takže už teraz je jasné, že to bude rýchly proces.“

S ťažkosťami prehltnem, prezerám si tváre na fotografii a premýšľam, ktorý z nich stisol spúšť.

Vo chvíli, keď sa mama chystá prehovoriť, rýchlo ju predbehnem: „No vy Gainesa neposlúchnete, však nie? Musíte vypátrať, čo sa tam naozaj stalo.“

Stone sa nahne dopredu a položí si lakte na stôl. „Mám tri možnosti: predložím prípad súdu tak, ako to chce Gaines, a prípad rýchlo a potichu zmizne, alebo sa budem snažiť presvedčiť veľkú porotu, aby obvinila všetkých štyroch chlapcov z usmrtenia z nedbanlivosti, keďže všetci boli v čase poľovačky ešte pod vplyvom alkoholu a drog, alebo budem kopať hlbšie a prídem na to, kto stisol spúšť.“

Pri poslednom návrhu pritakávam. Dokonca by som sa uspokojila aj s možnosťou číslo dva. Mama na mňa hľadí zmäteným pohľadom a ja sa snažím nedať na sebe nič znať. Väčšinou sa o Stoneove prípady toľko nezaujímam a naozaj sa mi nechce vysvetľovať, prečo mi konkrétne na tomto tak veľmi záleží.

„Ak sa rozhodnem na to zatlačiť, narobíme si tu poriadne veľa nepriateľov. Otcovia chlapcov sú vplyvní muži a naše úsilie sa môže ľahko obrátiť proti nám.“

Vzdáva sa, cítim to. Premýšľam, čo by ho presvedčilo zmeniť názor.

A potom ma prekvapí, keď povie: „Doriti, poriadne ma tým napálil. Dal mi ten prípad, aby som prehral.“

Uľaví sa mi, ale ešte nie je vyhraté. „Áno, je to poriadne naprd, že to nedal tomu novému…ako sa volá? Peters? Toto bude pravdepodobne váš posledný veľký prípad.“

Mama zalapá po dychu. Je možné, že som zašla priďaleko?

Stone nakloní hlavu, gúľa očami a snaží sa na mňa zaostriť. A potom sa uškerí.

Áno!

„Tak teda dobre, Kate. Poďme zistiť, čo dokážeme upliesť z tejto kopy hovna, ktorú na nás Gaines hodil. Obviniť všetkých štyroch bude takmer nemožné, takže počas nastávajúcich štyroch týždňov sa budeme snažiť vytĺcť z toho čo najviac. Do hodiny dostaneme všetky zozbierané dôkazy a kópie policajných výsluchov z rána nehody. Podľa všetkého sa noc predtým v River Pointe konala párty, takže budeme mať videá s vyhláseniami svedkov, ktorí sa na nej zúčastnili. Nálezy od patológa očakávame budúci týždeň.“ Pán Stone sa nakloní k mame a mne a povie tichým hlasom: „Aby sme si rozumeli, ja sa posnažím pritlačiť na prípad len vtedy, ak vyhrabeme nesporné dôkazy a určíme páchateľa. Musíme mať jednoznačne navrch, pretože ak to vyhráme, Gaines nám pôjde po krku.“

Table of Contents

1