Zaklínač VII

Pani Jazera

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.sk

Andrzej Sapkowski

Zaklínač: Pani Jazera – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

© 1999, by Andrzej SAPKOWSKI

Published by arrangement with „Patricia Pasqualini Literary Agency“

Translation © Karol Chmel, 2017

Cover © Albatros Media a. s., 2017

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN v tlačenej verzii 978-80-259-0733-7

ISBN e-knihy 978-80-259-0771-9 (1. zverejnenie, 2017)

We are such stuff

As dreams are made on, and our little life

Is rounded with a sleep

William Shakespeare

A cválali ďalej, až prišli k jazeru s vodou rozlievajúcou sa krásne naširoko. A rovno prostred toho jazera uvidel Artuš ruku bielym atlasom zahalenú, meč prenádherný stískajúcu. Potom všetci uzreli pannu, ako odvážne kráča po vodnom zrkadle.

– Čože je to za pannu zázračnicu? – spýtal sa Artuš.

– Volajú ju Pani Jazera, – odpovedal Merlin.

Thomas Malory,

Le Morte Darthur

KAPITOLA PRVÁ

Jazero bolo začarované. Mimo akýchkoľvek pochybností.

Po prvé, ležalo tesne vedľa ústia zakliatej doliny Cwm Pwcca, doliny tajomnej, večne zahalenej hmlou, vychýrenej čarami a magickými javmi.

Po druhé, stačilo sa pozrieť.

Vodná plocha bola hlboko, sýto a nezmútene modrá, doslova ako vybrúsený zafír. Bola hladučká ako zrkadlo, až do takej miery, že štíty masívu Y Wyddfa, čo sa v nej odrážali, vyzerali v tom odraze krajšie ako v skutočnosti. Od jazera vial osviežujúci chladný vánok, no dôstojné ticho nekalilo nič, ani plesknutie ryby či zaškriekanie vodného vtáka.

Rytiera striaslo od toho zvláštneho dojmu. Namiesto toho, aby pokračoval v jazde po horskom chrbte, však zvrtol koňa nadol, k jazeru. Ako ho len priťahovala magnetická moc čara, čo driemalo tam dole, na dne, v hlbine. Kôň kráčal placho pomedzi roztrieštené skaly, tichým odfrkávaním dával najavo, že aj on cíti magickú auru.

Keď rytier zišiel dole na breh, zosadol z koňa. So žrebcom za sebou pristúpil celkom k okraju vody, kde sa drobná vlnka hrala s pestrofarebnými okruhliakmi.

Kľakol si, drôtená košeľa zašramotila. Do spojených dlaní nabral vodu, čím vyplašil rybičky, malé a živé ako ihličky. Pil opatrne a pomaly, od ľadovo studenej vody mu tŕpli pery aj jazyk, rozboleli ho zuby.

Keď znovu naberal vodu, dorazil k nemu zvuk; niesol sa ponad hladinu jazera. Zdvihol hlavu. Kôň odfrkol, ako keby potvrdzoval, že to začul aj on.

Nastražil uši. Nie, nebola to ilúzia. To, čo počul, bol spev. Ženský. Či skôr dievčenský.

Rytier – ako všetci rytieri – vyrástol na piesňach bardov a na rytierskych príbehoch. A v tých, v deviatich prípadoch z desiatich, dievčenský spev alebo volanie znamenali iba vábenie a rytieri, čo sa za ním vydali, spravidla uviazli v pasci. Nezriedka smrteľnej.

Zvedavosť ho však premohla. Rytier mal, koniec koncov, ešte len devätnásť. Bol mimoriadne odvážny a veľmi nerozvážny. Preslávil sa jedným, všeobecne známy bol podľa druhého.

Presvedčil sa, či sa meč dobre šmýka z pošvy, potom potiahol koňa a vybral sa po brehu tam, odkiaľ zaznieval spev. Nemusel ísť ďaleko.

Pobrežie bolo posiate bludnými balvanmi, celkom čiernymi, vyhladenými tak, až sa ligotali, človek by povedal, že to sú hračky obrov, nedbanlivo sem nahádzané a zabudnuté po bujarej zábave. Iné ležali vo vode jazera, černeli sa tesne pod priezračnou hladinou. Niektoré vyčnievali nad vodu, omývané vlnami vyzerali ako chrbty leviatanov. No najviac balvanov ležalo na brehu, od okraja jazera až po les. Viaceré, ponorené v piesku, vyčnievali len čiastočne, ponechávali na predstavivosť, aké veľké sú v skutočnosti.

Spev, čo rytier počul, doliehal práve od tých pobrežných. No spievajúce dievča zostávalo neviditeľné. Potiahol koňa, pričom ho pridržiaval za ohlávku a nozdry, aby neerdžal a neodfrkoval.

Šaty dievčiny ležali na jednom z balvanov vyčnievajúcich z vody – tento bol plochý ako stôl. Ona sama, nahá, ponorená po pás, sa umývala, čľapkala sa vo vode, a pritom si pospevovala. Rytier jednotlivé slová nerozpoznal.

A nečudo.

Dievčina, a na to by hádam stavil hlavu, nebol človek z mäsa a kostí. Svedčilo o tom útle telo, čudná farba vlasov, hlas. Bol si istý, že keby sa otočila, uvidel by veľké mandľové oči. A keby si odhrnula popolavé vlasy, zazrel by ostré, špicato zakončené ušné lalôčiky.

Bola to obyvateľka Faërie. Víla. Jedna z Tylwath Tég. Jedna z tých, ktoré Piktovia a Íri nazývali Daoine Sidhe, Národ Hôr. Jedna z tých, ktorých Sasi nazývali elfovia.

Dievča na chvíľu prestalo spievať, ponorilo sa až po krk, kýchlo, zaprskalo a celkom obyčajne zahromžilo. Rytiera to však nepomýlilo. Víly, ako je všeobecne známe, vedia nadávať v ľudskej reči. Neraz oveľa škaredšie ako koniari. A veľmi často takéto zahromženie znamenalo iba úvod k nejakému zlomyseľnému žartu, aké víly s obľubou vystrájajú – napríklad zväčšiť niekomu nos do veľkosti šalátovej uhorky alebo zmenšiť niekomu mužstvo na rozmery zrnka hrachu.

Rytiera nepriťahovala ani prvá, ani druhá eventualita. Už-už sa chystal diskrétne zacúvať, keď ho zrazu prezradil kôň. Nie, nie jeho vlastný žrebec, ktorý sa správal pokojne a ticho ako myška. Prezradil ho vílin kôň, vraná kobyla, ktorú si spočiatku rytier medzi balvanmi nevšimol. Teraz smolne čierna kobylka prehrabla kopytom štrk a zaerdžala na privítanie. Rytierov žrebec trhol hlavou a zdvorilo odpovedal. Ponad vodu sa niesla ozvena toho zvuku.

Víla vyskočila z vody, na chvíľku sa predviedla rytierovi v celej svojej oku milej kráse. Vrhla sa ku skale, na ktorej ležal jej odev. No namiesto toho, aby schmatla nejakú košieľku a skromne sa zahalila, elfka uchopila meč, vytrhla ho z pošvy a mimoriadne efektne ním zavírila vo vzduchu. Trvalo to len krátku chvíľku, potom si víla čupla či kľakla, skryla sa do vody až po nos, nad hladinou držala len vystretú ruku s mečom.

Rytiera to zaskočilo, pustil uzdu a zohol koleno, aby pokľakol na mokrom piesku. Hneď totiž pochopil, koho to má pred sebou.

– Buď pozdravená, – zabľabotal a vystrel ruky. – Je to pre mňa veľká česť... Veľká pocta, ó, Pani Jazera. Ten meč prijímam...

– A čo takto vstať z kolien a otočiť sa? – vystrčila víla tvár nad vodu. – Čo takto prestať zízať? A nechať ma obliecť sa?

Poslúchol.

Počul, ako špliecha, vylieza z vody, ako šelestí šatstvom, ako potichu hromží, keď si ho naťahuje na mokré telo. Zatiaľ obdivoval vranú kobylu so srsťou hladkou a ligotavou ako krtí kožuštek. Bol to bezpochyby kôň ušľachtilého pôvodu, zaručene rýchly ako vietor, zaručene začarovaný. Bezpochyby je to tiež obyvateľ Faërie, ako aj jeho majiteľka.

– Môžeš sa otočiť.

– Pani Jazera...

– A predstaviť sa.

– Som Galahad z Caer Benicu, rytier kráľa Artuša, pána zámku Camelot, vládcu Letnej Krajiny, ale aj Dummonie, Dyfneintu, Povyssu, Dyfedu...

– A Temeria? – prerušila ho. – Redania, Rivia, Aedirn? Nilfgaard? Hovoria ti niečo tie mená?

– Nie. Nikdy som ich nepočul.

Pokrčila plecami. V ruke držala okrem meča aj topánky a košeľu, už vypranú a vyžmýkanú.

– To som si myslela. A aký deň roka dnes máme?

– Je, – otvoril ústa, nadmieru začudovaný, – druhý spln po Beltane... Pani...

– Ciri, – zamrmlala mechanicky, pričom mrvila plecami, aby sa jej lepšie usadil odev na schnúcej pokožke. Rozprávala čudne, oči mala zelené a veľké.

Inštinktívne si odhrnula mokré vlasy, a rytier mimovoľne vzdychol. Nielen preto, že jej ucho bolo obyčajné, ľudské, v nijakom prípade nie elfské. Líce mala zdeformované veľkou škaredou jazvou. Poranili ju. Vari je možné poraniť vílu?

Všimla si ten pohľad, prižmúrila oči a zmraštila nos.

– Veru tak, jazva! – vyhlásila so svojím prekvapujúcim prízvukom. – Čo tak vystrašene zízaš? Je hádam jazva pre rytiera až také čudo? Alebo je až taká ohavná?

Pomaly, oboma rukami si zložil kapucňu z krúžkovej ocele a odhrnul si vlasy.

– Pre rytiera to skutočne nie je nič zvláštne, – odpovedal bez mladíckej pýchy a ukázal na vlastnú, sotva zahojenú ranu, čo mu pretínala tvár od sluchy až po spodnú sánku. – A ohavné sú len jazvy na cti. Som Galahad, syn Lancelota du Lac a Elaine, dcéry kráľa Pellesa, pána na Caer Benicu. Túto ranu Breunis mi spôsobil. Jeden nemilosrdný, nečestný przniteľ panien, kým som ho v čestnom súboji neporazil. Som si istý, že som hoden z rúk tvojich prijať tento meč, ó, Pani Jazera...

– Prosím?

– Meč. Som pripravený ho prijať.

– To je môj meč. Nikomu nedovolím, aby sa ho dotkol.

– Ale...

– Ale čo?

– Pani Jazera vždy... Vždy sa predsa vynorí z vody a obdaruje mečom.

Istý čas mlčala.

– Rozumiem, – ozvala sa napokon. – Nuž čo, aký kraj, taký mrav. Ľutujem, Galahad, či ako sa to vlastne, ale evidentne si nenatrafil na tú Paniu, na ktorú si natrafiť chcel. Ja nič nerozdávam, a už vôbec si nič nenechám vziať. Aby bolo celkom jasné.

– Ale veď, – osmelil sa, – prichádzate z Faërie, Pani, alebo sa mýlim?

– Prichádzam, – vyhlásila po chvíli a jej zelené oči, ako sa zdalo, nazreli do priepasti priestoru a času, – prichádzam z Rivie, z mesta s rovnakým názvom. Od jazera Loc Eskalott. Priplávala som sem na lodi. V hmle. Brehy som nevidela. Počula som len erdžanie Kelpie... Mojej kobyly, čo bežala za mnou.

Rozprestrela mokrú košeľu na kameň. A rytier si opäť vzdychol. Košeľa bola vypraná, ale nedôsledne. Stále sa na nej vynímali škvrny od krvi.

– Priniesol ma sem riečny prúd, – pokračovalo dievča. Buď nevidelo, čo si všimol, alebo predstieralo, že si to nevšimlo. – Riečny prúd a čaro jednorožca... Ako sa volá toto jazero?

– Neviem, – priznal. – Toľko je jazier tu vo Gwynnede...

– Vo Gwynnede?

– Pravdaže. Tamtie hory sú Y Wyddfa. Keď ich má človek po ľavej ruke a ide cez lesy, po dvoch dňoch dôjde do Dinas Dinlleu, ďalej do Caer Dathal. A rieka... Najbližšia rieka je...

– Nezáleží na tom, ako sa volá najbližšia rieka. Nemáš niečo na jedenie, Galahad? Umieram od hladu.

* * *

– Prečo sa tak na mňa pozeráš? Bojíš sa, že zmiznem? Že uletím do neba s tvojím suchárom a klobásou? Neboj sa. V mojom vlastnom svete som sa čosi navystrájala a zamiešala osudy, takže by som sa tam chvíľu nemala ukazovať. Pobudnem teda určitý čas v tom tvojom. Vo svete, kde márne v noci hľadám na nebi Draka alebo Sedem Kôz. Vo svete, v ktorom je akurát druhý spln po Belleteyn, a Belleteyn sa vyslovuje Beltane. Prečo sa na mňa tak pozeráš, pýtam sa!

– Nevedel som, že víly jedia.

– Víly, čarodejky aj elfky. Všetky jedia. Pijú. A tak ďalej.

– Prosím?

– To je jedno.

Čím pozornejšie si ju obzeral, tým viac sa vytrácala čarovná aura, tým viac pôsobila ako človek, obyčajne, ba celkom všedne. Vedel však, že taká nie je, nemôže byť. Nemožno stretnúť obyčajné dievča na úpätí Y Wyddfa v blízkosti Cwm Pwcca, tobôž nahé sa kúpať v horskom jazere a prať si tam zakrvavené košieľky. Nezáleží na tom, ako to dievča vyzerá, pozemská bytosť to byť nemôže. Napriek tomu si Galahad už celkom voľne a bez nábožného strachu obzeral jej myšacie vlasy, ktoré sa teraz, keď uschli, na jeho údiv ligotali prúžkami striebrobielej sivej. Hľadel na jej útle ruky, malý noštek a bledé pery, na jej mužský odev trochu čudného strihu, ušitý z nezvyčajne husto tkanej jemnej látky. Na jej meč, zvláštny konštrukciou a zdobením, no v nijakom prípade nepôsobiaci ako parádna ozdoba. Na jej bosé nohy, oblepené zaschnutým pobrežným pieskom.

– Aby bolo jasné, – ozvala sa, ako si trela pätu o pätu, – ja nie som elfka. Čarodejka, to znamená vedma, to som... i keď trochu netypická. Eee, možno vôbec nie som...

– To mi je ľúto, naozaj.

– A čo ti je akože ľúto?

– Hovorí sa... – začervenal sa a zajachtal. – Vraj víly, ak sa im podarí stretnúť mládencov, zavedú ich do Elflandu a tam... Pod lieskovým kríkom, na koberci z machu si navzájom prejavia...

– Chápem, – fľochla rýchlo naňho a vzápätí si odhryzla kus klobásy.

– Pokiaľ ide o krajinu elfov, – prehltla a pokračovala, – pred istým časom som odtiaľ ušla a vôbec sa neponáhľam vrátiť sa späť. A pokiaľ ide o vzájomné prejavy na koberci z machu... Naozaj si nenatrafil na tú Paniu, čo si hľadal, Galahad. Aj tak ti však pekne ďakujem za ochotu.

– Pani! Nechcel som uraziť...

– Nemáš dôvod sa ospravedlňovať.

– Všetko je len pre to, – vyhŕkol, – že ste taká mimoriadne krásna.

– Ešte raz ďakujem. Ale aj tak z toho nebude nič.

Istý čas mlčali. Bolo teplo. Slnko stojace v zenite príjemne zohrievalo kamene. Ľahučký vetrík zvlnil hladinu jazera.

– Čo znamená... – ozval sa náhle Galahad čudne vzrušeným hlasom. – Čo znamená kopija s krvácajúcim hrotom? Čo znamená a prečo trpí Kráľ s prepichnutým stehnom? Čo znamená panna v bielom, čo nesie grál, striebornú nádobu...

– A okrem tohto, – prerušila ho, – sa cítiš dobre?

– Ja sa len pýtam.

– A ja nerozumiem tvojej otázke. Je to nejaké dohodnuté heslo? Signál, podľa ktorého sa spoznajú zasvätení? Vysvetli mi to, prosím ťa.

– To veru nedokážem.

– Tak prečo si sa pýtal?

– Nuž lebo... – zarazene sa krútil. – No, skrátka... Jeden z našich sa nespýtal, keď mal príležitosť. Zabudol, že má jazyk, alebo sa hanbil... Nespýtal sa, a tak sa udiala kopa nepríjemností. A odvtedy sa pýtame vždy. Pre každý prípad.

* * *

– Žijú v tomto svete čarodejníci? No vieš, takí, čo sa venujú mágii. Mágovia. Vediaci.

– Je tu Merlin. A Morgana. Ale Morgana je zlá.

– A Merlin?

– Niečo medzi.

– Nevieš, kde ho možno nájsť?

– Akožeby nie! V Camelote. Na dvore kráľa Artuša. Práve tam sa aj ja zberám.

– Je to ďaleko?

– Odtiaľto do Povyssu k rieke Hafren, potom po toku Hafrenu do Glevumu, k Moru Sabriny, a odtiaľ je už blízko na roviny Letnej Krajiny. Dohromady asi tak desať dní jazdy...

– Priďaleko.

– Dá sa to, – zajachtal, – o čosi skrátiť, keď sa ide cez Cwm Pwcca. Ale to je zakliata dolina. Je tam strašne. Žijú tam Y Dynan Bach Têg, zlostní krpáni...

– A ty čo, meč nosíš na parádu?

– Čo zmôže meč proti čarám?

– Zmôže, zmôže, neboj sa. Ja som zaklínačka. Počul si niekedy niečo také? Ech, jasné, nepočul. A tvojich krpáňov sa nebojím. Medzi trpaslíkmi som mala veľa známych.

No určite, pomyslel si.

* * *

– Pani Jazera?

– Volám sa Ciri. Nevolaj ma Pani Jazera. Spája sa mi to so zlými a nepríjemnými spomienkami. Tak ma volali tamtí, v Krajine... Ako si tú krajinu nazýval?

– Faërie. Alebo, ako vravia druidi: Annwn. A Sasi ju volajú Elfland.

– Elfland... – prehodila si cez plecia károvaný piktský pléd, čo od neho dostala. – Bola som tam, vieš? Vošla som do Veže Lastovičky a bác, už som sa našla medzi elfmi. A oni ma práve takto volali. Spočiatku sa mi to dokonca páčilo. Lichotilo mi to. Až do chvíle, keď som pochopila, že v tej krajine, v tej veži a pri tom ich jazere nie som nijaká Pani, ale vlastne väzeň.

– Tak to tam, – nevydržal, – si si poškvrnila košeľu krvou?

Dlho mlčala.

– Nie, – ozvala sa napokon a hlas akoby sa jej mierne zachvel. – Tam nie. Máš bystré oko. Nuž, pred pravdou neujdeš, niet prečo pchať hlavu do piesku... Áno, Galahad. V poslednej dobe som sa často poškvrnila. Krvou nepriateľov, ktorých som zabíjala. A krvou blízkych, ktorých som sa usilovala zachrániť... no napokon mi umierali v náručí... Prečo sa na mňa tak dívaš?

– Neviem, či si božstvo, alebo smrteľná panna... Alebo si jedna z bohýň... Ale ak si aj ty účastná pozemského údelu...

– Ak by si bol taký láskavý, k veci.

– Rád by som, – Galahadovi vzbĺkol v očiach plamienok, – počul tvoj príbeh. Nemohla by si mi ho porozprávať, ó, Pani?

– Je dlhý.

– Máme čas.

– A nekončí sa celkom šťastne.

– Neverím.

– Prečo?

– Spievala si, keď si sa kúpala v jazere.

– Naozaj si všímavý, – otočila hlavu, stisla pery a po tvári jej zrazu prebehol kŕč; akoby zrazu zoškaredela. – Áno, si všímavý. Ale veľmi naivný.

– Porozprávaj mi svoj príbeh. Prosím ťa.

– Nuž, dobre, – vzdychla si. – Ak teda chceš, porozprávam.

Usadila sa pohodlnejšie. On sa tiež prispôsobil. Kone sa ponevierali po okraji lesa a šklbali trávu.

– Od začiatku, – poprosil Galahad. – Celkom od začiatku...

– Tento príbeh, – ozvala sa po chvíli, keď sa tesnejšie zavinula do piktského plédu, – mi čoraz viac pripadá ako príbeh, čo nemá začiatok. Nie som si istá ani tým, či sa už vlastne skončil. Mal by si vedieť, že sa ukrutne posplietala minulosť s budúcnosťou. Istý elf mi dokonca povedal, že je to ako s tým hadom, čo sa zahryzol do vlastného chvosta. Ten had sa volá Uroboros. A to, že si hryzie vlastný chvost, znamená, že kruh sa uzavrel. V každej chvíli času sa skrývajú minulosť, súčasnosť i budúcnosť. V každej chvíli času sa skrýva večnosť. Rozumieš?

– Nie.

– To nič.

Vskutku, vravím vám, kto verí snom, je ako ten, kto chce chytiť vietor alebo uchopiť tieň. Klame sa obrazom zvodným, krivým zrkadlom, ktoré klame alebo robí hlúposti ako falošná ženská. Hlúpy je naozaj, kto snovým predstavám uveril a cestou ilúzií kráča.

Predsa však aj ten, kto sny nemá za nič a vôbec na ne nedá, takisto nerozumne koná. Veď keby sny nijaký nemali význam, načo by nám bohovia pri našom stvorení dávali schopnosť snívať?

Múdrosti proroka Lebedu, 34: 1

All we or seem

Is but a dream within a dream.

Edgar Allan Poe

KAPITOLA DRUHÁ

Vetrík zvlnil hladinu jazera, stúpala z nej para ako z kotla, rozohnal nad ňou franforce trhajúcej sa hmly. Veslá škrípali a rytmicky plieskali, vynárajúce sa listy vesiel rozsievali spŕšky ligotavých kvapiek.

Condwiramurs vystrčila ruku za okraj lode. Loď plávala takým korytnačím tempom, že voda sa len minimálne vzpriečila o jej dlaň.

– Ach, ach, – vyhlásila a vložila do hlasu toľko sarkazmu, koľko len vládala. – Aká to rýchlosť! Len sa tak ženieme po vlnách! Človeku sa priam krúti hlava!

Veslár, nízky, mocný, robustný muž čosi nahnevane a nejasne odhundral, pričom ani nezdvihol hlavu so sivými kučeravými vlasmi, hustými ako baranie rúno. Adeptka mala už naozaj po krk tých mrmlavých poznámok, odkašľaní a syknutí, ktorými ten grobian reagoval na jej otázky, odkedy nastúpila na loď.

– Opatrnejšie, – precedila a len s námahou zachovávala pokoj. – Z takého prudkého veslovania by sa dalo aj uštvať!

Tentoraz muž zdvihol tvár, opálenú, tmavú ako opracovaná koža. Zamrmlal, odkašľal si, pohybom brady pokrytej sivou štetinou ukázal na drevený navijak a na lanko strácajúce sa vo vode, napínané pohybom lode. Evidentne presvedčený, že toto vysvetlenie bolo dostatočne vyčerpávajúce, začal znovu veslovať. Rovnakým tempom ako doteraz. Veslá hore. Pauza. Veslá do polovice listov vo vode. Dlhá pauza. Potiahnutie. Ešte dlhšia pauza.

– Aha, – skonštatovala pomaly Condwiramurs s pohľadom na nebo. – Chápem. Dôležitý je blyskáčik za loďou, ktorý sa musí pohybovať adekvátnou rýchlosťou a adekvátne hlboko. Dôležitý je rybolov. Na ostatnom nezáleží.

Bolo to také samozrejmé, že muž si dokonca ani nedal námahu odpľuť si, zakašľať alebo zahundrať.

– Čo môže koho zaujímať, – pokračovala v monológu Condwiramurs, – že som putovala celú noc? Že som hladná? Že si necítim zadok, že ma už svrbí od tvrdej a mokrej lavičky? Že sa mi chce cikať? Nie, záleží iba na rybačke. Koniec koncov celkom nezmyselnej, lebo nič sa nechytí na blyskáčik ťahaný stredom jazera hlbokého dvadsať siah.

Muž zdvihol hlavu, namosúrene na ňu zazrel a zamrmlal viac než výrazne. Condwiramurs zablýskala zubami, celá uveličená od spokojnosti. Grobian stále vesloval pomaly. Zúril.

Pohodlne sa usadila na doštenej lavičke a preložila si nohu cez nohu. Tak, aby v rozparku sukne bolo veľa vidieť.

Muž čosi zamumlal, stisol mozoľnaté dlane na veslách a predstieral, že hľadí iba na lanko s návnadou. Tempo veslovania, prirodzene, ani zamak nezvýšil. Adeptka si rezignovane vzdychla a venovala sa pozorovaniu neba.

Vidlice pod veslami zaškrípali, briliantové kvapky fŕkali z listov vesiel.

V rýchlo stúpajúcom opare sa zjavila silueta ostrova. Nad ňou vyčnieval pupkatý obelisk veže. Grobian, hoci sedel chrbtom a neobzeral sa, akosi intuitívne vedel, že sú už takmer na mieste. Bez náhlenia zložil veslá na okraj loďky, vstal a pomaly začal navíjať lanko na navijak. Condwiramurs, stále nohu cez nohu, si pohvizdovala zahľadená na nebo.

Muž navinul lanko, obzrel si blyskáčik, veľkú mosadznú lyžicu vyzbrojenú trojitým háčikom s chvostíkom z červenej vlny.

– Jej, jej, – oslovila muža sladučko. – Nič sme nechytili, oj, oj, aká škoda. Ktovie, prečo takáto smola? Možno loďka plávala prirýchlo?

Muž na ňu vrhol pohľad, ktorý nahradil množstvo brýzgavých slov. Sadol si, zachrčal, odpľul si do vody, chytil veslá do uzlovitých láb, mocne napol chrbát. Veslá pleskli, zahrmotali vo vidliciach, loď vyrazila na jazero ako šíp, voda sa so šelestom spenila okolo provy, víry sa zvŕtali za zadkom. Štvrť dostrelu z luku, čo ich delilo od ostrova, prekonali, skôr než stačili odznieť dve zachrchlania, a loďka sa vyhrnula na štrk s takou prudkosťou, až Condwiramurs zhodilo z lavičky.

Muž zamrmlal, zachrčal a odpľul si. Adeptka vedela, že v preklade do reči civilizovaných ľudí to znamenalo: Vypadni z mojej lode, ty prešpekulovaná striga! Vedela aj to, že nemôže rátať s tým, že by ju vyniesol na breh na rukách. Vyzula si črievice, provokatívne vysoko si vykasala suknicu a vysadla. Prehltla zahromženie, lebo ulity mušlí jej bolestne zranili päty.

– Vďaka za pekný výlet, – precedila cez stisnuté zuby.

Nečakajúc na odchrchlanie, bez obzerania vykročila naboso smerom ku kamenným schodom. Všetko nepohodlie a nepríjemnosti sa bez stopy vytratili, vymazalo ich narastajúce vzrušenie. Bola predsa na ostrove Inis Vitre na jazere Loc Blest, na takmer legendárnom mieste, kde bývali len nemnohí vyvolení.

Ranná hmla sa celkom zdvihla, cez matné nebo začala presvitať červená guľa slnka. Okolo cimburia veží krúžili škriekajúce čajky, kmitali sa dažďovníky.

Na vrchole schodov, čo viedli od brehu na terasu, opretá o sošku učupenej usmievajúcej sa chiméry, stála Nimue.

Pani Jazera.

* * *

Bola drobnej postavy, nízka, nemerala oveľa viac ako päť stôp. Condwiramurs počula, že v mladosti ju volali Laktík, teraz videla, že tá prezývka bola celkom výstižná. Bola si však istá, že prinajmenšom pol storočia sa nikto neodvážil malú čarodejku takto osloviť.

– Som Condwiramurs Tilly, – predstavila sa s úklonom, trochu v rozpakoch, stále s črievicami v ruke. – Teším sa, že môžem byť hosťom na tvojom ostrove, Pani Jazera.

– Nimue, – opravila ju pokojne malá magička. – Nimue, nič viacej. Tituly a epitetá si môžeme odpustiť, slečna Tilly.

– V takom prípade som teda Condwiramurs. Condwiramurs, a nič viacej.

– Nech sa páči, Condwiramurs. Porozprávame sa pri raňajkách. Som si istá, že si hladná.

– Nepopieram.

* * *

Na raňajky boli tvaroh, pažítka, vajíčka, mlieko a ražný chlieb. Priniesli ho dve mladučké, tichučké a škrobom voňajúce slúžky. Condwiramurs jedla s chuťou; cítila na sebe pohľad malej čarodejky.

– Veža, – rozprávala pomaly Nimue, pričom registrovala každý jej pohyb a každý hlt vkladaný do úst, – má šesť poschodí, jedno v podzemí. Tvoja izba sa nachádza na druhom poschodí nad zemou, tam nájdeš všetko potrebné pre život. Ako vidíš, prízemie má hospodársku časť, a sú tu aj obytné miestnosti služobníctva. V podzemí, rovnako ako na prvom a treťom poschodí, sú laboratórium, knižnica a galéria. Do všetkých spomínaných poschodí a miestností máš neobmedzený prístup, môžeš ich používať a aj využívať všetko, čo sa v nich nachádza – kedykoľvek to budeš potrebovať a ako len budeš chcieť.

– Pochopila som. Ďakujem.

– Dve najvyššie podlažia sú vyhradené pre moje privátne komnaty a súkromnú pracovňu. Všetky tieto priestory sú absolútne privátne. Aby sme sa vyhli nedorozumeniam – na tieto záležitosti som mimoriadne háklivá.

– Budem to rešpektovať.

Nimue otočila hlavu k oknu, cez ktoré bolo vidieť Hundravého Pána Veslára, ktorý si poradil s batožinou Condwiramurs a už nakladal na loďku udice, navijaky, čerene, podberáky a iné súčasti rybárskeho príslušenstva.

– Som trocha staromódna, – pokračovala, – ale isté veci som si zvykla užívať na základe výlučného práva. Dajme tomu, zubnú kefku. Súkromné komnaty, knižnicu, toaletu. A Kráľa Rybára. Nepokúšaj sa, prosím ťa, používať Kráľa Rybára.

Condwiramurs skoro zabehlo mlieko. Tvár Nimue nevyjadrovala nič konkrétne.

– A ak by... – nadviazala, skôr než dievča stačilo zareagovať. – A ak by sa pokúsil použiť on teba, odmietni.

Condwiramurs definitívne prehltla jedlo, náhlivo kývla hlavou a zdržala sa akéhokoľvek komentára. Aj keď už mala na jazyku, že si nepotrpí na rybárov, tobôž takýchto grobianskych. A ešte navyše takých, čo majú hlavu pokrytú páperím bielym ako tvaroh.

– Taaak, – ťahavo si povzdychla Nimue. – Úvod by sme teda mali za sebou. Môžeme prejsť ku konkrétnym záležitostiam. Nie si zvedavá, prečo som si zo všetkých kandidátok vybrala akurát teba?

Condwiramurs, ak sa vôbec niekedy zamýšľala nad odpoveďou, tak iba preto, aby nevyzerala priveľmi sebavedomo. Rýchlo však dospela k záveru, že voči Nimue by aj tá najmenšia falošná skromnosť vyznela ako ohromná faloš.

– Som najlepšia snívačka v akadémii, – odpovedala chladne, vecne a bez vystatovačnosti. – A v treťom ročníku som získala druhé miesto medzi oneiromantkami.

– Mohla som si vybrať tú, čo skončila ako prvá. – Nimue bola skutočne úprimná, až to bolelo. – Mimochodom, navrhovali mi práve tú premiantku, dokonca pomerne naliehavo, vraj je to významná dcéruška niekoho významného. A pokiaľ ide o snívanie, o oneiroskopiu, zaručene vieš, drahá Condwiramurs, že to je dosť nestabilný dar. Zlyhať môže aj tá najlepšia snívačka.

Condwiramurs zadržala za zubami poznámku, že jej fiaská by sa dali zrátať na prstoch jednej ruky. Rozprávala sa napokon s majsterkou. Poznaj mieru a rešpektuj ju, ako vravieval jeden z profesorov akadémie, erudita.

Nimue miernym prikývnutím pochválila jej mlčanie.

– Povyzvedala som sa na teba v škole, – vyhlásila po chvíli. – Odtiaľ viem, že si nemusíš pri snívaní pomáhať povzbudzujúcimi prostriedkami. Som celkom rada, pretože narkotiká netolerujem.

– Snívam bez použitia akýchkoľvek práškov, – potvrdila s poznateľnou pýchou Condwiramurs. – Na oneiroskopiu mi postačí, ak mám háčik.

– Prosím?

– No, háčik, – zakašľala adeptka. – Teda konkrétne nejaký predmet súvisiaci s tým, o čom mám snívať. Nejakú vec. Alebo obraz.

– Obraz?

– Mhm. Celkom solídne snívam na základe obrazu.

– Ó, – usmiala sa Nimue. – Ak ti pomáhajú obrazy, o to lepšie, nebudú problémy. Ak si už doraňajkovala, môžeme ísť, najlepšia snívačka a druhá medzi oneiromantkami. Bude lepšie, ak ti hneď vysvetlím aj ostatné dôvody, prečo som si za asistentku vybrala práve teba.

Od kamenných stien zavial chlad, ktorý nestlmili ani ťažké gobelíny, ani tmavé drevené obloženie. Kamenná dlažba oziabala päty aj cez podošvy črievic.

– Za týmito dverami, – ukázala nedbanlivo Nimue, – je laboratórium. Ako som povedala, môžeš ho používať, ako sa ti len zachce. Navrhujem, prirodzene, opatrnosť. Zachovať mieru sa odporúča najmä pri pokusoch donútiť metlu, aby nosila vodu.

Condwiramurs sa zdvorilo zachichotala, aj keď išlo o poriadne bradatý žart. Všetky mentorky častovali svoje zverenkyne žartíkmi poukazujúcimi na nešikovnosť mýtického čarodejníkovho učňa.

Schody sa vinuli nahor ako morský had, akoby nemali konca. Kým došli na miesto, Condwiramurs sa spotila a zadýchala. Na Nimue vôbec nebolo poznať vynaloženú námahu.

– Tadiaľto, prosím, – otvorila dubové dvere. – Pozor na prah.

Condwiramurs vstúpila dnu a vzdychla.

Komnatu tvorila galéria. Jej steny boli od povaly až po podlahu ovešané obrazmi. Viseli tam veľké, staré, popraskané a odlupujúce sa olejomaľby, miniatúry, zožltnuté rytiny a drevoryty, vyblednuté akvarely a kresby. Viseli tam aj živé a farebné modernistické gvaše a tempery, akvatinty a akvaforty s čistou linkou, litografie a kontrastné mezzotinty, priťahujúce oči výraznými čiernymi škvrnami.

Nimue sa zastavila pred obrazom, čo visel najbližšie pri dverách – zachytával skupinku zhromaždenú pod obrovským stromom. Pozrela sa na plátno, potom na Condwiramurs, a jej mlčanlivý pohľad bol viac než výrečný.

– Blyskáč, – adeptka okamžite pochopila, o čo ide, nebolo treba čakať, – spieva balady pod dubom Bleobherisom.

Nimue sa usmiala, kývla hlavou. A prikročila k ďalšiemu obrazu. Bol to akvarel, symbolizmus. Dve ženské postavy na pahorku. Nad nimi krúžiace čajky, pod nimi, na svahoch pahorku, sprievod tieňov.

– Ciri a Triss Merigold, prorocká vízia v Kaer Morhene.

Úsmev, prikývnutie, krok, ďalší obraz. Jazdec na cválajúcom koni pod špalierom jelší, čo za ním načahujú ruky konárov. Condwiramurs cítila, ako jej naskakujú zimomriavky.

– Ciri... Hmmm... Podistým uháňa na stretnutie s Geraltom na farme piadimužíka Hofmeiera.

Ďalší obraz, stmavnutá olejomaľba. Bojová scéna.

– Geralt a Cahir bránia most na Jaruge.

Potom prehliadka dostala spád.

– Yennefer a Ciri, ich prvé stretnutie vo svätyni Melitele. Blyskáč a dryáda Eithne v lese Brokilon. Geraltova družina v snehovej fujavici v priesmyku Malheur...

– Bravo, výborne, – prerušila ju Nimue. – Skvelá znalosť legendy. Teraz už poznáš druhý dôvod, vďaka ktorému si sa tu ocitla ty a nie niekto iný.

* * *

Nad ebenovým stolíkom, ku ktorému si sadli, sa rozprestieralo veľké plátno s bojovou scénou, zachytávajúcou podľa všetkého bitku pri Brenne, akýsi kľúčový okamih výjavu, teda kohosi gýčovito hrdinskú smrť. Plátno bolo mimo akúkoľvek pochybnosť dielom majstra Mikuláša Certosu, dalo sa to poznať podľa výrazu, perfektného zmyslu pre detail a pre tohto umelca charakteristickú hru so svetlom.

– Pravdaže poznám legendu o zaklínačovi a zaklínačke, – ozvala sa Condwiramurs. – Poznám ju, neváham povedať, takmer naspamäť. Keď som bola malá, zbožňovala som ten príbeh, čítala som ho stále dokola. A rojčila som o tom, že raz zo mňa bude Yennefer. Budem však úprimná: Ak to aj bola láska na prvý pohľad, ak aj bola prudká a vášnivá... nebola večná.

Nimue zdvihla obočie.

– Poznávala som celú tú históriu, – pokračovala Condwiramurs, – v populárnych skrátených verziách pre mládež, v oklieštených a prispôsobených úpravách ad usum delphini. Potom som sa, prirodzene, pustila do takzvaných serióznych a komplexných verzií. Tie boli obšírne až po hranice redundancie, ba niekedy tieto hranice aj prekračovali. Vtedy vášeň ustúpila chladnej reflexii a divá nespútanosť čomusi ako každodenné manželské povinnosti. Ak vieš, čo mám na mysli.

Nimue sotva postrehnuteľne prikývla, že vie.

– Keď sa to tak vezme, dávam prednosť legendám, ktoré sa pevnejšie držia konvencie, nemiešajú bájky so skutočnosťou, nepokúšajú sa integrovať jednoduchú a priamočiaru morálku rozprávky s hlboko amorálnou historickou pravdou. Mám rada legendy s komentárom profesionálnych encyklopedistov, archeológov a historikov. Také, ktorých konvencia nie je poznačená experimentmi. Som rada, keď sa princ šplhá na vrchol Sklenej Hory, bozkáva spiacu princeznú, tá sa prebudí a obidvaja potom žijú dlho a šťastne. Takto, nijako inakšie, by sa mala končiť legenda... Kto namaľoval tento Cirin portrét? Ten en pied?

– Neexistuje ani jeden Cirin portrét, – hlas malej čarodejky bol strohý a vecný. – Ani tu, ani nikde na svete. Nezachoval sa ani jeden portrét, ani jedna miniatúra, ktorú by namaľoval niekto, kto mohol Ciri vidieť, poznať alebo si ju aspoň pamätať. Portrét na stojane zachytáva Pavettu, Cirinu matku, a namaľoval ho trpaslík Ruiz Dorrit, dvorný maliar panovníkov Cintry. Je známe, že Dorrit portrétoval Ciri ako desaťročnú, takisto en pied, ale plátno nazvané Infantka s chrtom sa, bohužiaľ, stratilo. Vráťme sa však k legende a tvojmu vzťahu k nej. A k tomu, ako by sa podľa tvojho názoru mala legenda končiť.

– Mala by sa končiť dobre, – zdôraznila s úporným presvedčením Condwiramurs. – Dobro a spravodlivosť majú triumfovať, zlo má byť príkladne potrestané, láska má spojiť milencov až do konca ich života. A už vôbec nikto z kladných hrdinov nesmie len tak zomrieť! A legenda o Ciri? Ako sa končí?

– No práve. Ako?

Condwiramurs na chvíľku onemela. Nečakala takúto otázku, tušila za ňou test, skúšku, pascu. Mlčala, nechcela sa nechať prichytiť.

Ako sa končí legenda o Geraltovi a Ciri? To vie predsa každý.

Pozerala sa na akvarel tónovaný v tmavých farbách – bola na ňom neforemná bárka plaviaca sa po hladine jazera zahaleného oparom. Bárku dlhou žrďou posúvala žena zobrazená len ako čierna silueta.

Presne takto sa končí tá legenda. Presne takto.

Nimue čítala jej myšlienky.

– Nie je to až také jasné, Condwiramurs. Vôbec to nie je také jasné.

* * *

– Legendu, – začala Nimue, – som poznala od potulného rozprávkara. Som vidiecke dieťa, štvrtá dcéra dedinského kolára. Chvíle, keď do našej dediny zavítal Pohvizd, dedo – tulák, patrili medzi najkrajšie okamihy môjho detstva. Dalo sa vtedy oddýchnuť od driny, očami duše uvidieť tie rozprávkové divy, zazrieť ten ďaleký svet... Svet krásny a zázračný... Vzdialenejší a zázračnejší ako jarmok v mestečku vzdialenom deväť míľ...

Mala som vtedy asi tak šesť-sedem rokov, moja najstaršia sestra mala štrnásť. A už bola celá skrivená od hrbenia sa nad robotou. Babský údel! Na toto nás, dievky, pripravovali odmalička! Hrbiť sa! Večne sa hrbiť, hrbiť a ohýnať sa nad robotou, nad dieťaťom, pod ťarchou brucha, ktoré ti chlap urobil, sotva si sa stačila spamätať po predošlom pôrode...

To tie dedove historky spôsobili, že som začala túžiť po čomsi viac než iba po hrbení a drine, snívať i o niečom inom než o mužovi a rodení detí. Prvá kniha, čo som si kúpila za peniaze získané za vlastnoručne nazbierané ostružiny, bola legenda o Ciri. Verzia, ako si to pekne nazvala, prispôsobená pre deti, výcuc ad usum delphini. Bola to teda verzia pre mňa ako stvorená. Čítala som slabo, ale už vtedy som vedela, čo chcem. Chcela som byť taká ako Filippa Eilhart, ako Sheala de Tancarville, ako Assire var Anahid...

Obidve sa pozreli na gvaš zobrazujúci zámockú sieň pohrúženú v subtílnom chiaroscure, stôl a ženy, čo pri ňom sedeli. Legendárne ženy.

– V akadémii, – pokračovala Nimue, – kam som sa napokon dostala až na druhý pokus, som sa mýtom zaoberala iba z aspektu Veľkej Lóže na cvičeniach z dejín mágie. Na čítanie pre potešenie mi spočiatku nezostával čas, musela som sa bifľovať, aby... aby som udržala krok s dcérenkami grófov a bankárov, ktoré všetko dostávali tak ľahko, ktoré sa vysmievali z dedinskej husičky...

Zmĺkla, s praskotom si ponaťahovala kĺby na prstoch.

– Napokon, – nadviazala, – som si čas na čítanie našla, ale vtedy som skonštatovala, že peripetie Geralta a Ciri ma zaujímajú oveľa menej ako v detstve. Postihol ma podobný syndróm, aký si zakúsila aj ty. Ako si to nazvala? Manželské povinnosti? Tak to bolo do chvíle...

Zmĺkla, pretrela si tvár. Condwiramurs si prekvapene všimla, že ruka Pani Jazera sa trasie.

– Mala som asi osemnásť, keď... keď sa niečo stalo. Niečo, čo spôsobilo, že legenda o Ciri vo mne znovu ožila. Že som sa ňou začala zaoberať seriózne a vedecky. Že som jej obetovala život.

Adeptka mlčala, i keď priam kypela zvedavosťou.

– Netvár sa, že nič nevieš, – trpko precedila Nimue. – Všetci predsa vedia, že Pani Jazera je priam posadnutá legendou o Ciri. Všetci klebetia o tom, ako sa spočiatku nevinná záľuba premenila na čosi ako drogovú závislosť či skutočnú mániu. Na tých klebetách je veľa pravdy, drahá moja Condwiramurs, veľa pravdy! A ty, keďže som si ťa vybrala za asistentku, tiež prepadneš tejto závislosti, tejto mánii. Budem to totiž od teba vyžadovať. Prinajmenšom počas tvojej praxe. Rozumieš?

Adeptka prikývla.

– Zdá sa ti, že rozumieš. – Nimue sa ovládla a vychladla. – Ale ja ti to vysvetlím. Postupne. A keď príde čas, vysvetlím ti všetko. Zatiaľ...

Zmĺkla, pozrela sa do okna, na jazero, na čiernu čiarku loďky Kráľa Rybára, ktorá sa výrazne črtala na zlato rozmihotanej vodnej hladine.

– Zatiaľ si odpočiň. Poobzeraj si galériu. V skriniach a vitrínach nájdeš albumy a kartóny grafík, všetky tematicky spojené s legendou. V knižnici sú všetky verzie a úpravy legendy, ako aj väčšina vedeckých pojednaní a štúdií. Venuj im trocha času. Poprezeraj si ich, čítaj, sústreď sa. Chcem, aby si mala materiál na snívanie. Háčik, ako si to nazvala.

– Urobím to. Pani Nimue?

– Prosím?

– Tie dva portréty... Tie, čo visia vedľa seba... Ani to nie je Ciri?

– Neexistuje nijaký Cirin portrét, – zopakovala trpezlivo Nimue. – Neskorší umelci ju zobrazovali výlučne ako postavu vo výjavoch a scénach, každý podľa vlastnej fantázie. Pokiaľ ide o tieto portréty, tak ten naľavo je skôr voľná variácia na tému, zachytáva totiž elfku Laru Dorren aep Shiadhal, osobu, ktorú maliarka nemohla poznať. Autorkou obrazu bola totiž Lydia van Bredenvoort, určite si o nej v rámci legendy počula. Jedna z jej zachovaných olejomalieb visí ešte v akadémii.

– Viem. A ten druhý portrét?

Nimue sa dlho pozerala na obraz. Na podobizeň útleho dievčaťa s plavými vlasmi a smutným pohľadom, oblečeného v bielych šatách so zelenými rukávmi.

– Maľoval ho Robin Anderida, – oznámila, otočila sa a pozrela sa Condviramus rovno do očí. – A koho zobrazuje... To mi povedz ty, snívačka a oneiromantka. Vysnívaj to. A porozprávaj mi svoj sen.

* * *

Majster Robin Anderida prvý zazrel blížiaceho sa cisára, zohol sa v úklone. Stella Congreve, grófka z Liddertalu, vstala a poklonila sa, rýchlym gestom prikázala urobiť to isté dievčaťu sediacemu na vyrezávanom kresle.

– Pozdravujem dámy, – Emhyr var Emreis kývol hlavou. – Zdravím aj teba, majster Robin. Ako pokračuje práca?

Majster Robin si v rozpakoch odkašľal a opäť sa uklonil, nervózne si utrel prsty do pracovného plášťa. Emhyr vedel, že umelec trpí silnou agorafóbiou a je chorobne plachý. Ale komu to prekáža? Dôležité je, ako maľuje.

Cisár, ako zvyčajne na cestách, nosil dôstojnícku uniformu gardovej brigády Impera – čiernu zbroj a plášť s vyšívaným strieborným salamandrom. Pristúpil bližšie a pozrel sa na portrét. Najprv na portrét, potom na modelku. Útle plavovlasé dievča so smutnými očami. Malo na sebe biele šaty so zelenými rukávcami, malý výstrih ozdobený peridotovým náhrdelníkom.

– Výborne, – vyhlásil zámerne do prázdnoty, tak aby nebolo jasné, čo chváli. – Výborne, majster. Pokračujte, prosím, a nevšímajte si moju prítomnosť. Mohol by som vás poprosiť na slovíčko, pani grófka?

Odstúpil k oknu, čím ju prinútil, aby ho nasledovala.

– Odchádzam, – oznámil ticho. – Štátne záležitosti. Ďakujem za pohostenie. Aj za ňu. Za princeznú. Naozaj dobrá práca, Stella. Zaslúžite si pochvalu. Rovnako ty, ako aj ona.

Stella Congreve sa hlboko a graciózne uklonila.

– Vaša cisárska milosť je voči nám naozaj láskavá.

– Nechváľ dňa pred večerom.

– Ach... – stisla zľahka pery. – Takže tak je to?

– Je to tak.

– Čo s ňou bude, Emhyr?

– Neviem, – odvetil. – O desať dní obnovím ofenzívu na Severe. A podľa všetkého bude nasledovať ťažká, veľmi ťažká vojna. Vattier de Rideaux sleduje sprisahania a komploty namierené proti mne. Štátne záujmy ma môžu prinútiť na rozmanité veci.

– Toto dieťa predsa za nič nemôže.

– Povedal som: štátne záujmy. Štátne záujmy nemajú nič spoločné so spravodlivosťou. Napokon...

Mávol rukou.

– Chcem sa s ňou porozprávať. Osamote. Poď sem bližšie, princezná. No poď, poď, rezkejšie. Rozkaz cisára.

Dievča sa hlboko uklonilo. Emhyr si ho premeral a v duchu sa vrátil k pamätnej, dôležitej audiencii v Loc Grime. Bol plný uznania, ba obdivu voči Stelle Congreve, ktorá za šesť mesiacov, čo uplynuli od toho času, dokázala toto nešikovné kačiatko pretvoriť na malú aristokratku.

– Nechajte nás, – prikázal. – Urob si prestávku, majster Robin, poumývaj si, dajme tomu, štetce. A vás, grófka, poprosím, aby ste láskavo počkali v predizbe. A ty, princezná, nech sa páči so mnou na terasu.

Mokrý sneh, čo napadal v noci, sa roztápal v prvých lúčoch ranného slnka, no strechy veží a cimburia zámku Darn Rowan boli stále mokré a žiarili, akoby horeli.

Emhyr prikročil k balustráde terasy. Dievča – v súlade s etiketou – zastalo krok za ním. Netrpezlivým gestom ho posúril, aby podišlo bližšie.

Cisár dlho mlčal, oboma rukami opretý o balustrádu, zahľadený na pahorky s večne zelenými tismi, výrazne vystupujúce na pozadí vápennej bieloby skalných lomov. V diaľke sa ligotala rieka, stuha roztaveného striebra kľukatiaca sa po dne kotliny.

Vo vzduchu bolo cítiť jar.

– Bývam tu len zriedkakedy, – ozval sa Emhyr. Dievča mlčalo.

– Chodievam sem len zriedka, – zopakoval a otočil sa. – A pritom je to krásne, pokojné miesto. Krásne okolie... Aj ty si to myslíš?

– Áno, Cisárska Výsosť.

– Vo vzduchu už cítiť jar. Mám pravdu?

– Áno, Cisárska Výsosť.

Zdola, z nádvoria, sa ozval spev prehlušovaný štrngotom, brechotom a zvonením podkov. Eskorta, informovaná, že cisár prikázal výjazd, sa narýchlo chystala na cestu. Emhyr si pamätal, že medzi príslušníkmi gardy bol jeden, ktorý spieval. Často. A nezávisle od okolností.

Pozri na mňa milostivo

Očkami modravými

Obdaruj ma ľútostivo

Vnadami svojimi

Spomni na mňa ľútostivo

V túto dobu nočnú

Neodmietaj milostivo

Lásku moju mocnú

– Pekná balada, – skonštatoval zamyslene, dotýkajúc sa prstami ťažkej cisárskej reťaze.

– Pekná, Cisárska Výsosť.

Vattier ma ubezpečuje, že už je Vilgefortzovi na stope, že nájsť ho je už len otázka dní, nanajvýš týždňov. Hlavy zradcov padnú a do Nilfgaardu dovedú skutočnú Cirillu, kráľovnú Cintry.

A kým príde do Nilfgaardu autentická Ciri, bude treba niečo urobiť s dvojníčkou.

– Zdvihni hlavu.

Poslúchla.

– Máš nejaké želania? – začal zrazu ostro. – Sťažnosti? Prosby?

– Nie, Cisárska Výsosť. Nemám.

– Naozaj? To je zaujímavé. No ale nemôžem ti predsa prikázať, aby si mala. Zdvihni hlavu, ako sa patrí na princeznú. Stella ťa azda naučila, ako sa máš správať?

– Áno, Cisárska Výsosť.

V podstate ju vyučili celkom dobre, pomyslel si. Najprv Rience, potom Stella. Dobre ju naučili úlohu aj spôsoby, podistým jej pohrozili mučením a smrťou. Vystríhali ju, že bude musieť hrať pred prísnym auditóriom, ktoré neodpúšťa nijaké chyby. Pred strašným Emhyrom var Emreisom.

– Ako sa voláš? – spýtal sa rázne.

– Cirilla Fiona Elen Riannon.

– Skutočným menom.

– Cirilla Fiona...

– Neskúšaj moju trpezlivosť. Meno!

– Cirilla... – hlas dievčaťa sa zlomil ako suché steblo. – Fiona...

– Dosť, pri Veľkom Slnku, – precedil cez stisnuté zuby. – Dosť!

Nahlas zasmrkala. Navzdory etikete. Ústa sa jej chveli, ale to etiketa nezakazovala.

– Upokoj sa, – prikázal tichým a takmer príjemným hlasom. – Čoho sa bojíš? Hanbíš sa za vlastné meno? Bojíš sa k nemu priznať? Spája sa s ním niečo nepríjemné? Ak sa pýtam, tak len preto, aby som ťa mohol oslovovať tvojím pravým menom. Ale musím vedieť, ako znie.

– Nijako, – odpovedala a veľké oči sa jej zrazu zablysli ako smaragdy podsvietené plameňmi. – Lebo to meno je nijaké, Cisárska Výsosť. Meno ako stvorené pre niekoho, kto nie je nikto. Len odkedy som Cirilla Fiona, niečo znamenám... Len odkedy...

Hlas jej uviazol v hrdle tak prudko, že inštinktívne zdvihla ruky ku krku, ako keby to, čo na ňom mala, nebol náhrdelník, ale škrtiaca garota. Emhyr si ju stále premeriaval pohľadom, ďalej plný uznania voči Stelle Congreve. Zároveň pociťoval zlosť. Zlosť neodôvodnenú, a preto takú zlú.

Čo chcem od tohto decka, pomyslel si; cítil, ako v ňom zlosť narastá, kypí ako napúchajúca pena, ako polievka v kotle. Čo môžem chcieť od decka, ktoré...

– Mala by si vedieť, že som nemal nič spoločné s tvojím únosom, dievča, – oznámil jej rázne. – Nemal som v ňom prsty. Nevydal som naň rozkaz. Oklamali ma...

Bol na seba nahnevaný, uvedomoval si, že teraz robí chybu. Tento rozhovor už bolo treba dávno skončiť, skončiť ho panovačne, hrozivo, imperátorsky. Treba zabudnúť na toto dievča a  jeho zelené oči. Toto dievča neexistuje. Je to dvojníčka. Imitácia. Ani nemá meno, nie je to nikto. A imperátor sa nerozpráva s niekým, kto je nikto. Imperátor sa nepriznáva k omylom pred niekým, kto je nikým. Imperátor neprosí o odpustenie, nekajá sa pred niekým, kto...

– Odpusť mi, – vyhlásil; tie slová mu boli cudzie, nepríjemne sa lepili na pery. – Urobil som chybu. Áno, je to pravda, ja môžem za to, čo ťa postretlo. Zavinil som to ja. Ale dávam ti slovo, že ti už nič nehrozí. Už ťa nečaká nič zlé. Nijaká krivda, nijaká ujma, nijaká nepríjemnosť. Nemusíš sa báť.

– Nebojím sa, – zdvihla hlavu a napriek etikete mu pozrela rovno do očí. Emhyr sa zachvel, zasiahnutý otvorenosťou a dôverčivosťou jej pohľadu. Okamžite sa však narovnal, cisársky vznešený, až sa protivil sám sebe.

– Popros ma, o čo len chceš.

Opäť sa naňho pozrela a on si mimovoľne pripomenul tie nespočetné príležitosti, keď si takto kupoval pokojné svedomie za predtým spáchané podlosti. V kútiku duše sa pritom hanebne tešil, že ho to stojí len tak málo.

– Popros ma, o čo chceš, – zopakoval a napriek tomu, že bol už unavený, jeho hlas bol zrazu akýsi ľudskejší. – Splním každé tvoje želanie.

Nech sa na mňa nepozerá, pomyslel si. Neznesiem jej pohľad.

Ľudia sa vraj na mňa boja pozrieť. A čoho sa bojím ja?

Kašlem na Vattiera de Rideaux a jeho štátne záujmy. Ak ma táto dievčina poprosí, prikážem, aby ju zaviezli domov, tam, odkiaľ ju uniesli. Prikážem, aby ju tam zaviezli v pozlátenom koči. Stačí, ak poprosí.

– Popros ma, o čo chceš, – zopakoval.

– Ďakujem, Cisárska Výsosť, – hleslo dievča a sklopilo oči. – Cisárska Výsosť je veľmi šľachetná a štedrá. Ak teda môžem...

– Vrav.

– Bola by som rada, keby som mohla zostať tu. Tu, v Darn Rowane. U pani Stelly.

Neprekvapilo ho to. Niečo takéto predpokladal.

Takt mu zabránil klásť ďalšie otázky, ktoré by boli pre oboch ponižujúce.

– Dal som slovo, – vyhlásil chladne. – Nech je teda tak, ako si želáš.

– Ďakujem, Cisárska Výsosť.

– Dal som slovo, – zopakoval a usiloval sa vyhnúť jej pohľadu, – a dodržím ho. Myslím si však, že si si vybrala zle. Nevyslovila si želanie, aké si vysloviť mala. Keby si zmenila názor...

– Nezmením, – odpovedala, keď už bolo jasné, že cisár vetu nedokončí. – Prečo by som ho mala meniť? Vybrala som si pani Stellu, vybrala som si veci, aké som v živote sotva poznala... Domov, teplo, dobrota... Srdce. Nemožno urobiť chybu, keď si človek vyberie niečo takéto.

Úbohá naivná osôbka, poľutoval ju si cisár Emhyr var Emreis, Deithwen Addan yn Carn aep Morvudd, Biely Plameň Tancujúci na Mohylách Nepriateľov. Práve keď si vyberieš niečo také, robíš tú najstrašnejšiu chybu. Ale čosi – možno vzdialená, zabudnutá spomienka – cisárovi zabránilo, aby to povedal aj nahlas.

* * *

– Zaujímavé, – zatiahla Nimue, keď rozprávanie skončilo. – Naozaj zaujímavý sen. Vyskytli sa ešte nejaké iné?

– Pravdaže! – Condwiramurs rýchlym a presným úderom noža odťala vršok vareného vajíčka. – Ešte aj teraz sa mi od toho krúti hlava! Ale to je normálne. Prvá noc na novom mieste vždy prináša šialené sny. Vieš, Nimue, o nás, snívačkách, hovoria, že náš talent nie je založený na tom, že snívame. Ak nevezmeme do úvahy vízie v tranze alebo v hypnóze, naše snové vidiny sa nelíšia od snov iných ľudí ani intenzitou, ani bohatstvom, ani obsahom. My sa odlišujeme a o našom talente rozhoduje niečo úplne iné. My si sny pamätáme. Zriedkakedy zabúdame, čo sa nám snívalo.

– Lebo máte atypickú, iba vám vlastnú činnosť žliaz s vnútornou sekréciou, – prerušila ju Pani Jazera. – Vaše sny, ak to trochu zjednodušíme, nie sú nič iné ako endorfíny vylúčené do organizmu. Ako väčšina vrodených magických talentov má aj ten váš prozaicky organický pôvod. Ale načo by som rozprávala o niečom, čo si sama dokonale uvedomuješ. No, počúvam ťa, aké sny si ešte pamätáš?

– Mladík, – zvraštila obočie Cndwiramus, – putuje po pustých poliach s batôžkom na pleci. Polia sú jarné, ešte holé. Vŕby... Popri cestách aj na medziach. Vŕby, krivé, duté, rozčesnuté... Sú holé, ešte sa nezelenajú. Chlapec kráča, rozhliada sa. Prichádza noc. Na nebi sa objavujú hviezdy. Jedna z nich sa pohybuje. Je to kométa. Červená, blikajúca iskra, pretínajúca šikmo nebeskú báň...

– Bravo, – usmiala sa Nimue. – Hoci nemám tušenie, o kom si to snívala, dá sa prinajmenšom presne určiť dátum tejto udalosti. Červená kométa bola viditeľná šesť dní, na jar v roku, keď sa dohodol cintrijský mier. Presnejšie, v prvých marcových dňoch. V tých ďalších snoch sa tiež vyskytli takéto dátové ukazovatele?

– Moje sny, – vyprskla Condwiramurs pri solení vajíčka, – nie sú roľnícky kalendár! Nemajú tabuľku s dátumom! Ale, aby som bola konkrétnejšia, snívala som sen o bitke pri Brenne, určite som sa pridlho pozerala na plátno Mikuláša Certosu v tvojej galérii. A dátum bitky pri Brenne predsa poznáme. Bolo to v tom istom roku, keď sa objavila kométa. Nemýlim sa?

– Nemýliš. Je čosi zvláštne na tom sne o bitke?

– Nie. Zmätok a prepletenec koní, ľudí a zbraní. Ľudia sa mlátili a kričali. Niekto, zaručene nie celkom normálny, zavýjal: „Orly! Orly!“

– Čo ešte? Spomínala si, že snov bola celá kopa.

– Nepamätám sa... – Condwiramurs zmĺkla. Nimue sa usmiala.

– No tak dobre, – adeptka pyšne zdvihla nos, nečakala na zlomyseľný komentár Pani Jazera. – Isteže, občas zabúdam. Nikto nie je dokonalý. Opakujem, moje sny sú vízie, nie sú to lístky v knižničnom katalógu...

– To ja viem, – prerušila ju Nimue. – Toto nie je skúška tvojich snívačských schopností, ide mi o analýzu legendy. O jej tajomstvá a biele miesta. Koniec koncov nám to ide celkom dobre, veď už v prvých snoch si rozšifrovala dievča z portrétu, tú Cirinu dvojníčku, ktorou sa pokúsil Vilgefortz oklamať cisára Emhyra...

Nedokončila, lebo do kuchyne vošiel Kráľ Rybár. Uklonil sa, čosi zamrmlal, vybral z kredenca chlieb, otlčený hrniec a plátenný batôžtek. Vyšiel von s rovnakým úklonom a zamrmlaním.

– Kríva veru poriadne, – precedila Nimue, zdanlivo mimochodom. – Bol ťažko ranený. Na poľovačke mu rozpáral nohu diviak. Preto trávi toľko času na lodi. Pri veslách a lovení rýb mu tá rana neprekáža, na lodi zabúda, že je mrzák. Je to mimoriadne sympatický a dobrý človek. A ja...

Condwiramurs zdvorilo mlčala.

– Potrebujem chlapa, – vysvetlila vecne malá čarodejka.

Aj ja, pomyslela si adeptka. Do čerta, len čo sa vrátim do akadémie, hneď niekomu dovolím, aby ma zviedol. Celibát je dobrý, ale nie dlhšie ako jeden semester.

Nimue si odkašľala.

– Ak si doraňajkovala a dosnívala, ideme do knižnice.

* * *

– Vráťme sa k tvojmu snu.

Nimue otvorila dosky, prevrátila zopár akvarelov, jeden z nich vybrala. Condwiramurs hneď vedela, čo zobrazuje.

– Audiencia v Loc Grime?

– Samozrejme. Dvojníčku predstavujú na cisárskom dvore. Emhyr predstiera, že sa dal oklamať, tvári sa spokojne, aby nepokazil zlú hru. Aha, pozri sa, vyslanci severných kráľovstiev, pre ktorých sa táto komédia usporiadala. A tu vidíme nilfgaardských vojvodov, ktorých postretlo fiasko: cisár odmietol ich dcéry, pohrdol ponukou na príbuzenské spojenectvo. Blčí v nich túžba po pomste, nakláňajú sa k sebe, už sa dohadujú na sprisahaní a atentáte. Dievča-dvojníčka stojí so sklopenou hlavou, maliar chcel zdôrazniť jej tajomnosť, tak jej pridal závoj, aby zakryl črty jej tváre.

– A o falošnej Ciri, – pokračovala po chvíli čarodejka, – nevieme už nič viac. Nijaká z verzií legendy neudáva, čo sa s touto dvojníčkou stalo potom.

– Možno si však domyslieť, – namietla so smútkom Condwiramurs, – že osud toho dievčaťa nebol na závidenie. Keď Emhyr získal originál, a vieme, že ho získal, falzifikátu sa zbavil. Keď som mala ten sen, nevycítila som nijakú tragédiu, a v podstate by som čosi cítiť mala, keby... Na druhej strane, to, čo vidím v snoch, nemusí byť skutočná pravda. Ako každý človek, snívam sny. Túžby. Želania... A obavy.

– Viem.

* * *

Nad mapami a grafikami diskutovali do obeda. Kráľovi Rybárovi sa lov podľa všetkého vydaril, lebo na obed bol losos na ražni. Na večeru tiež.

V noci spala Condwiramurs mizerne. Prejedla sa.

Nesnívalo sa jej nič. Trocha ju to zmiatlo a cítila sa zahanbená, ale Nimue sa vôbec neznepokojovala. Máme čas, povedala. Pred nami je ešte veľa nocí.

* * *

Veža Inis Vite mala niekoľko kúpeľní, naozaj luxusných, žiariacich mramorom a ligotavých od mosadze, vyhrievaných hypokaustom, umiestneným niekde v pivnici. Condwiramurs neváhala okupovať vaňu celé hodiny, ale aj tak sa v dohodnutom čase stretávala s Nimue v kúpeli, v malej drevenej búdke s mostíkom, čo viedol do jazera. Mokré sedávali na lavičkách v pare, čo stúpala z oblievaných rozpálených kameňov, lenivo sa švihali brezovými metličkami, slaný pot im stekal do očí.

– Ak to správne chápem, – utrela si tvár Condwiramurs, – moja prax na Inis Vitre má spočívať v tom, že mám vysnívať všetky biele miesta legendy o zaklínačovi a zaklínačke?

– Pochopila si to správne.

– Za dňa sa mám pri prezeraní grafík a debatách pripravovať na sen, aby som v noci mohla vysnívať pravdivú, vseobecne neznámu verziu danej udalosti?

Tentoraz Nimue ani neuznala za potrebné potvrdzovať jej domnienku. Párkrát sa ešte švihla metličkou, vstala, naliala vodu na rozpálené kamene. Para zasyčala, horúčava jej na chvíľu vyrazila dych.

Potom na seba vyliala zvyšok vody z vedierka. Condwiramurs obdivovala jej postavu. I keď bola čarodejka nízka, bola proporčne dokonalá. Tvary aj pružnú pokožku jej mohla závidieť aj dvadsaťročná mladica. Condwiramurs, aby sme nehľadali ďaleko, mala dvadsaťštyri. A závidela.

– Ak aj niečo vysnívam, – nadviazala a opäť si utrela spotenú tvár, – kde zoberieme istotu, že snívam pravdivú verziu? To naozaj neviem...

– O tom až o chvíľu, – prerušila ju Nimue. – Až vonku. Už mám dosť sedenia v tejto spare. Ochlaďme sa. A potom sa porozprávame.

Aj toto patrilo k rituálu. Vybehli z búdky, čľapkali bosými nohami po doskách mostíka a potom s divým krikom skočili do jazera. Ponorili sa, ošpliechali, potom vyšli na mostík, kde si žmýkali vlasy.

Kráľ Rybár, zalarmovaný krikom a šplechotom vody, sa otáčal na svojej loďke, zaclonil si rukou oči a pozrel sa k nim, no hneď sa aj odvrátil a venoval sa rybárskemu náčiniu. Condwiramurs takéto správanie považovala za urážlivé a trestuhodné. Jej mienka o Kráľovi Rybárovi sa však predsa len trochu zmenila, keď si všimla, že čas, čo trávi na rybačke, venuje čítaniu. S knihou chodil dokonca aj na záchod, a nešlo o nič menšie ako Speculum aureum, dielo závažné a náročné. Ak sa teda počas prvých dní pobytu na Inis Vitre Condwiramurs byľku Nimue čudovala, po tomto už prestala. Bolo predsa jasné, že Kráľ Rybár je nevrlý grobian iba naoko. Podistým sa takto cítil bezpečný.

O to väčšou urážkou, pomyslela si Condwiramurs, a neodpustiteľnou bezočivosťou je venovať sa  udiciam a návnadám, keď sa na mostíku producírujú dve nahé ženské s telom ako nymfa, od ktorých by iní nevedeli odtrhnúť oči.

– Ak niečo vysnívam, – vrátila sa k téme, keď si osuškou utierala prsia, – čo zaručí, že som snívala pravdivé verzie? Poznám všetky literárne verzie legendy, od Polstoročia poézie od Blyskáča až po Pani Jazera Andreu Ravixa. Poznám velebného Jarreho, poznám všetky vedecké spracovania, o populárnych vydaniach ani nehovoriac. Všetky tieto lektúry zanechali stopu, museli ma ovplyvniť, nie som schopná ich eliminovať zo svojich snov. Je vôbec šanca striasť sa fikcie a vysnívať pravdu?

– Je.

– Aká veľká?

– Taká ako tamtá, – pohybom hlavy ukázala Nimue na loďku na jazere, – taká, akú má Kráľ Rybár. Sama vidíš, jednostaj, bez oddychu nahadzuje háčiky. Zachytávajú sa o ne vodné rastliny, zatopené kríky, kmene, staré čižmy, utopenci a čertviečo ešte. Ale čas od času niečo predsa len uloví.

– Tak teda šťastný lov, – vzdychla si Condwiramurs a doobliekala sa. – Nahadzujme háčiky a lovme. Hľadajme pravdivé verzie legendy, vypárajme čalúnenie a podšívku, preklepme kufor pri hľadaní druhého dna. A čo ak druhé dno vôbec neexistuje? Pri všetkej úcte, Nimue, na tomto lovisku nie sme prvé. Aká je šanca, že nejaký detail unikol pozornosti húfom bádateľov, čo lovili pred nami? Že nám zanechali čo len jednu rybičku?

– Zanechali, – potvrdila s presvedčením Nimue pri rozčesávaní mokrých vlasov. – Na to, čo sami nevedeli, nahodili omietku výmyslov a krásnych rečí. Ale to obišli mlčaním.

– Napríklad?

– Zaklínačov zimný pobyt v Toussainte, aby sme nešli príliš ďaleko. Všetky verzie legendy sa tejto epizódy dotknú len krátkou vetou: „Hrdinovia strávili zimu v Toussainte“. Ešte aj Blyskáč, ktorý svojim dobrodružstvám v tomto kniežatstve venoval dve kapitoly, je v prípade zaklínača prekvapujúco tajomný. Nestálo by teda za to zistiť, čo sa vlastne v tú zimu stalo? Po úteku z Belhavenu a stretnutí s elfom Avallac’hom v podzemnom komplexe Tir ná Béa Arainne? Po konflikte v Caed Myrkvide a po príhode s druidkami? Čo robil zaklínač v Toussainte od októbra do januára?

– Čo robil? Zimoval! – vyprskla adeptka. – Nemohol predsa ešte pred jarným odmäkom prekonať priesmyk. Jednoducho tam prezimoval a nudil sa. Nemožno sa čudovať, že neskorší autori tento nudný fragment života odbili lakonickým „Prešla zima“. No ale ak treba, pokúsim sa niečo vysnívať. Máme nejaké obrazy alebo kresby?

Nimue sa usmiala.

– Máme dokonca jeden obrázok na obrázku.

* * *

Contents

1. Kapitola prvá

2. Kapitola druhá

3. Kapitola tretia

4. Kapitola štvrtá

5. Kapitola piata

6. Kapitola šiesta

7. Kapitola siedma

8. Kapitola ôsma

9. Kapitola deviata

10. Kapitola desiata

11. Kapitola jedenásta

12. Kapitola dvanásta

Landmarks

1. Cover

Table of Contents

Kapitola prvá

Kapitola druhá