Zákon svorky 2:

Skrytý nepriateľ

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.albatros.sk

www.albatrosmedia.sk

Erin Hunterová

Zákon svorky 2: Skrytý nepriateľ – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

S mimoriadnou vďakou venujem Gillian Phillipovej

Pre Jamieho Phillipa

PROLÓG

Mňa neprekabátiš, chrobák! pomyslel si Havko a vzrušene tľapkal labkou za lesklým zeleným chrobákom. Korisť sa teraz už nemala kde skryť. Je Havko Lovec, Havko Rýchlonôžka, Havko Odvážny! Nebojácny bojovník Bleska a Nebeských psov!

Idem si po teba…

Hrabal po lezúcom chrobákovi, štekal čo najdesivejšie, aby lesklý tvor vedel, že smrti už neujde, keď vtom začul tajomné zavýjanie, od ktorého mu chlpy na zátylku vstali dupkom. Naklonil hlavu a po chrbte mu prebehli zimomriavky.

Pes? Je to ďalší pes?

Chrobák zmizol pod biely plot, no Havka viac nezaujímal. Ujsť z dvora bolo odrazu dôležitejšie ako lov. Nešikovne odcupotal od plota, prešiel krížom cez trávnik a do búdy, kde ho upokojilo teplo a známe pachy. Bračekovia a sestričky z vrhu ho pozdravili divým zborovým havkaním. Vliezol medzi nich a uvelebil sa pod bruško psej mamy.

Hladkali ho ňufáčikmi, oblizovali mu tváričku a konečne mu upokojili rozbúšené srdiečko. Havko cítil, ako sa mu pomaly vracia odvaha.

„Čo to bol za zvuk?“ zakňučal. „Počuli ste to? Počuli?“

„Áno! Áno!“

„Počuli sme to!“

„Desivý pes!“

„Tíško, moji maličkí.“ Psia mama im láskyplne pooblizovala tváričky. „Nebol to pes. Bol to vlk a sem nepríde.“

Vlk. Pri tom slove Havkovi naskákali nové zimomriavky a cítil rovnaké nervózne pichanie v kožúškoch bračekov a sestričiek. To slovo sa mu nepáčilo. Toho slova sa každý musel báť…

V hlase psej mamy bolo počuť pobavenie, keď pokračovala: „Nemusíte sa báť. Viete, vlci sa od nás veľmi nelíšia. Majú štyri nohy, srsť a zuby. Sú rýchli, silní a nebojácni, ale sú tiež diví, prefíkaní a často zákerní.“

„Stavím sa, že by som vlka prekabátila!“ oznámila Piskľa.

„Rozhodne dúfam, že nie!“ zhrozila sa psia mama. „Tak by sa psi správať nemali. Psi sú bystrí, no nie zákerní. Sme šľachetní a čestní. Nikdy na to nezabudnite, šteniatka moje.“

„Keď zavýjal,“ povedal Ťapko bojazlivo, „podobalo sa to na psa.“

„Vlci a psi sú príbuzní, Ťapko, a to puto siaha ďaleko, ďaleko do minulosti. Preto im však ešte nemusíme dôverovať. Keď uvidíte vlka, držte si odstup. Utečte, keď bude treba.“

„Prečo?“ spýtal sa Havko a zmätene naklonil hlávku.

„Lebo vlk vám zaborí tesáky do mäsa, len čo sa mu otočíte chrbtom. Nikdy sa nepribližujte k vlkovi. Ňufka to urobila a oľutovala to. Už ste zabudli na jej príbeh? Ňufka bola odjakživa priveľmi zvedavá a do všetkého strkala ňufák. Išla za vlkmi, keď ich počula zavýjať, lebo bola rovnako smelá ako všetečná.“

„Aj ja som smelá!“ skočila jej Piskľa do reči.“

„Smelosť je jedna vec a pochabosť druhá, Piskľa! Divá vlčia svorka Ňufku chytila a uväznila pod Praborovicou a ich vodca Veľtesák ju hodlal zabiť zato, že ich špehovala.“

„Lenže Ňufka bola vnučkou Bleska a aj keď Blesk vtedy už dávno žil s Nebeskými psami, stále dával pozor na svoj rod. Keď uvidel, že Ňufka sa ocitla v nebezpečenstve, zoskočil na zem a podpálil Praborovicu aj Veľtesákov kožuch! Divá vlčia svorka pŕchla od hrôzy a to je jediný dôvod, prečo z Ňufky vyrástla neľútostná psia bojovníčka menom Vatra. Ale my ostatní sa nemôžeme spoliehať, že nás príde zachrániť Blesk, a preto si musíme z Ňufkiných chýb zobrať ponaučenie.“

V diaľke sa opäť ozvalo zavýjanie a šteniatka sa pritúlili ešte tesnejšie, keď ich mama nastražila uši, aby počúvala. Havko sa po chvíľke uvoľnil. Mamin bok ho krásne hrial a tlkot jej srdca mu upokojoval ušká. Psia mama ich všetkých ochráni.

Havko sa zavrtel a vliezol pod jej prednú labku. „Aj keby sem vlk prišiel, nič sa nám nestane, však?“

Piskľa pohŕdavo zakňučala.

„Nebuď hlúpy, Havko!“ povedala. „Počul si, čo povedala mama – vlk nás tu nedostane!“

„Máš pravdu.“ Psia mama pobavene zahavkala. „Vlk by sem nikdy neprišiel. Všetci ste v bezpečí, takže je čas ísť spať.“

Havko si zasunul ňufáčik pod svoju labku, našiel si pohodlnú polohu a už sa toľko nebál, no aj tak neodolal a natočil uško na stranu, z ktorej prichádzalo zavýjanie vlka. Ježila sa mu z neho srsť, hoci už sa vytrácalo v diaľke. Aj ja budem smelý, pomyslel si. Ale nie ako Ňufka. Ja sa budem od vlkov držať čo najďalej.

V teple, bezpečí a objatí šteňacej svorky sníval, že takto bude vyzerať celý svoj život. Ďaleko od divočiny a vlkov, pod ochrannými labkami svojej rodiny…

PRVÁ KAPITOLA

„Naše územie! Naše!“

Vtáky vzlietli z vrcholcov stromov s vyľakaným škrekotom a na zem okolo Šťastkových labiek zleteli odtrhnuté listy.

Stál nehybne a slabo sa chvel, keď uprene hľadel na cestu, po ktorej prišiel. V údolí sa nachádza jeho svorka – nie, nie jeho svorka, ale jeho priatelia. A ten zúrivý brechot mu prezrádzal jedno: hrozí im desivé nebezpečenstvo.

Nebezpečenstvo, proti ktorému ich nenaučil bojovať, lebo od nich odišiel.

Šťastko sa poobzeral a cítil sa ako medzi dvoma mlynskými kameňmi. Odkedy krátko po východe Slnečného psa opustil svojich priateľov a nechal ich, aby sa o seba postarali sami, prešiel dlhú cestu.

V diaľke rozoznal rozmazané obrysy hôr, a keďže už bol konečne dosť ďaleko od údolia, mohol sa pozrieť takmer na celý les pod sebou. Naozaj, netýčili sa nad ním už takmer nijaké stromy a horský hrebeň, ku ktorému mal namierené, bol celkom blízko. Pohľad naň mu vlieval silu do nôh, aby bežal rýchlejšie a rýchlejšie – no teraz stál bez najmenšieho pohybu ako strom.

Jeho priatelia ho potrebujú.

Šťastkovi sa rozbúšilo srdce a rozbehol sa tam, odkiaľ prišiel.

Lesopes! Prosím ťa, nech im nikto neublíži! Pomôž mi dostať sa k nim včas…

Uháňal k údoliu, preskakoval spadnuté konáre a kôpky lístia. Mal dôverovať svojim inštinktom. V hĺbke duše vedel, že nemá opúšťať svorku. Lenže od nich odišiel ako pes samotár a jeho priatelia zostali zraniteľní.

Kto ich ochráni, keď nie ja?

Ešte stále počul nahnevané zavýjanie a neznáme psie hlasy sa miešali so štekotom jeho sestry a ostatných členov svorky.

„Naše územie! Naša voda! Practe sa!“

„Všetci k sebe! Zostaňte pri mne!“

Šťastkove mocné zadné nohy ho rýchlo doniesli k vrcholu malého kopca a prudko zabrzdil ešte predtým, ako by ho zotrvačná sila stihla strhnúť dolu.

Počkaj, Šťastko… najprv si prezri krajinu pred sebou, kým sa vrútiš do problémov.

Šťastkov prenikavý pohľad prehľadával údolie pod ním. Ústilo do širokých a bujných lúk za hustým lesom. Vyzeralo ako ideálne miesto pre vôdzkových psov. Videl miesta, kde mohol Miki loviť a Marta plávať, dostatok prístreškov pre Zorku, Alfina a Margarétku, široké zatrávnené pásma, ktoré mohli Bruno a Bella preskúmať. Malo mu napadnúť, že iní psi si pomyslia to isté. Samozrejme, že sa iná svorka dostala do údolia skôr ako oni a neznámi psi si teraz bránia svoje územie.

V diaľke sa na hladkej vodnej hladine trblietalo strieborné svetlo a kus ďalej tiekla vedľa okraja lesa rieka, pri ktorej naposledy videl vôdzkových psov. Šťastko sa rozbehol z kopca a zamieril k nej.

Od brechotu a zavýjania nepriateľskej svorky sa Šťastkovi naježila srsť od hnevu a strachu. Vedel však, že ak vyskočí z lesa v jasnom dennom svetle, ihneď ho uvidia, a tak sa nútil kráčať opatrne.

Rieka sa akosi zmenila, odkedy pri nej nechal svojich priateľov. Vyzerá inak, pomyslel si Šťastko. A vtom si spomenul na potoky a kaluže hneď za zničeným mestom. Stúpal z nich rovnaký zápach nebezpečenstva, aký teraz Šťastka dráždil v ňufáku.

Zdesený Šťastko zastal a uprel zrak na vodu. Na hladine plávali nechutné zelené škvrny. Toto malo predsa byť bezpečné útočisko! Rieka mala byť čistá, neškodná – a aj bola, alebo si to aspoň mysleli, keď k nej včera prvý raz prišli.

Lenže teraz Šťastko videl smrteľné znečistenie, ktoré sa šírilo po prúde.

Priviedol som svojich priateľov k otrávenej vode!

Vari nikdy neuniknú pred závanom smrti, ktorý prinieslo Veľké zavrčanie? Na tomto konci rieky ešte aj stromy a kríky na brehu vyzerali polomŕtve, zoschnuté a polámané, akoby ich ohrýzal psí obor. Ak mohla chorobnosť Veľkého zavrčania nakaziť dokonca aj toto miesto, možno nemajú psi kam inam ísť. Nikam, kde by boli v bezpečí.

„Practe sa!“

Vzduch preťalo kruté zavytie a Šťastko začul, ako zmätení psi panicky kňučia a prenikavo kvília od bolesti. Uháňal po horskej stráni a pazúry sa mu kĺzali po kameňoch. Keď vyskočil z hustej kroviny, konečne sa mu na nich naskytol pohľad.

Jeho priatelia vyzerali malí a zraniteľní v porovnaní s útočníkmi: svorka veľkých psov s divým výzorom, napnutými svalmi na nohách a vycerenými tesákmi. Každú chvíľu nejaký z nich poskočil dopredu a kruto zabrechal.

„Koledujete si o bitku, vôdzkoví psi!“

Počul aj Bellin hlas – tichší, vystrašenejší, no vždy odvážny: „Nebojte sa, priatelia! Zostaňte pokope. Zorka, postav sa za Bruna. Marta, pomôž Margarétke.“

Šťastko si ľahol k zemi v tieni veľkého balvana a v nepriateľskej svorke narátal sedem psov. Krv mu dunela v ušiach a mal mocné nutkanie vbehnúť rovno do bitky, no inštinkty, ktoré získal v uliciach mesta, ho pripútali na miesto. S nesmiernou úľavou si uvedomil, že hádka na chvíľu prestala. Cudzia svorka sa iba posmievala a urážala Bellinu svorku – keby sa k nim teraz Šťastko prirútil, jeho priateľom by opäť mohla hroziť smrť. Nepriateľská svorka by sa mohla rozhodnúť, že s menšími psami rýchlo skoncuje, aby sa mohli sústrediť len naňho.

Skupinka veľkých psov sa práve vrhala dopredu a cvakala zubami na malú Zorku a Margarétku. Nehrýzli ich, ale nešťastné sučky od hrôzy odskakovali.

„Len im naháňajte strach,“ zavrčal nejaký pes hlbokým hlasom. „Bystrina, dávaj pozor na svoju stranu!“ Jeden z divých psov skočil doprava a odrezal Zorke únikovú cestu, keď malá sučka odcupkala spoza Bruna a zamierila do úkrytu v kríkoch. Šťastko sa poobzeral za psom, ktorý vydával rozkazy, no nevidel ho.

Šťastko vedel, že keby sa hociktorý z väčších vôdzkových psov rozbehol brániť Zorku a Margarétku, ostatní psi z nepriateľskej svorky by sa im vrhli na bruchá, hrýzli by ich a týrali, kým by obrancov neunavili. Keby bol vypukol skutočný boj, na pazúry a tesáky a roztrhanú kožu, Bella a jej priatelia by boli dávno vyčerpaní. Už to videl na vlastné oči v bandách brutálnych psov, ktorým sa snažil vyhnúť počas života v meste. Bolo to zákerné, no účinné.

Musel by týchto divých psov prekvapiť, použiť rovnako prešibanú a špinavú taktiku ako oni. Nesmieš sa medzi nich len tak vrhnúť, povedal si. Buď prefíkaný ako Lesopes.

Po tieni sa mohol Šťastko dostať oveľa bližšie, kým vyrazí, len musí ďalej kráčať proti vetru. Kľučkoval medzi stromami a keď sa vynoril spoza jednej brázdy, naskytol sa mu prvý pohľad na vodcu nepriateľskej svorky.

Na ich Alfu.

Bol to obrovský tvor so sivou srsťou. Zdal sa obratný a ladný, no zároveň mocný. Nepridal sa k bitke, iba svojej svorke dával rázne rozkazy.

„Držte ich! Nech sa naučia, že na naše územie nikto nevnikne!“ Zaklonil hlavu a dlho, chrapľavo zavyl.

Šťastko cítil, ako mu od strachu srsť vstala dupkom a žalúdok sa mu stiahol od zlej predtuchy, keď sa plazil dopredu.

Veď to nie je pes…

Nečudo, že taktika cudzej svorky bola prefíkaná, akoby ju vymysleli vlci. Šťastko ešte nikdy nevidel vzdialeného príbuzného psov zblízka, ale z letmých pohľadov a polozabudnutých príbehov spoznal bledé oči, neľútostné zuby a strapatú srsť. A to útočné zavytie si nemohol s ničím pomýliť – už ho raz počul, kedysi dávno. V mysli sa mu zablysla spomienka – na čosi, čo nevidel, ale počul.

Tento mocný sivý pes je určite polovičný vlk! Šťastko už o takých psoch počul, no ešte nikdy nijakého nestretol.

Ešte dvaja psi nespúšťali zrak z väčších vôdzkových psov, hoci sa sem-tam obzreli za svojím vodcom a zakňučali, aby si vypýtali nové pokyny. Šťastkovi napadlo, že v prísnej hierarchii divej svorky sa určite nachádzajú hneď pod polovlkom. Prvý bol veľký, mal čiernu srsť, neskutočne hrubý krk a mocné čeľuste. Pozorne sledoval Martu, no aj keď bola z vôdzkových psov najväčšia, Šťastko jasne videl, že už kríva na jednu nohu a jej labka na zemi zanecháva krvavé odtlačky, keď uhýba pred útočníkom.

Druhým útočníkom bola oveľa štíhlejšia sučka rýchlopsa, ktorá ladne odskakovala, krúžila okolo bojiska a hýbala sa tak rýchlo, že Šťastkove oči ju nestíhali sledovať. Aj ona rýchlo a rázne vyštekávala príkazy. Bola menšia ako huňatý čierny pes a aj keď sa zdala krehkejšia, jej podriadení ju poslúchali na slovo.

Možno za to mohol len tvar a farba jej tela, no Šťastko nevedel zahnať bolestnú spomienku na Strelu, ktorá s ním ako jediná unikla z Domu pascí, keď všetci ich priatelia v klietkach zomreli.

Lenže táto sučka nemala Strelinu prívetivú povahu. Nech už bola ktokoľvek, narobí z vôdzkových psov jedlo pre vrany, ak jej Alfa prikáže zaútočiť.

Lesopes, potrebujem schopnosti a ľstivosť, akými vládneš ty…

Šťastko sa zakrádal dopredu, napínal stuhnuté svaly a dával si pozor, aby zostal proti smeru vetra. Teraz už bol niekoľko psích dĺžok od bojiska a nepriatelia zatiaľ jeho pach nezavetrili. Keby sa mu podarilo vyviesť ich z miery, vôdzkoví psi by možno mali dosť času na útek – áno, stačil by iba poriadny rozbeh a náhly skok…

Potom opäť zmeravel so zdvihnutou labkou. Ani nie päť dlhých skokov od neho sa medzi rozhádanými psami vynoril psík so širokým hrudníkom. Šťastko zatajil dych.

Alfino!

Mladý vôdzkový pes prudko zabrzdil pred veľkým Alfom. Jeho roztrasené zadné nohy prezradili, že sa bojí, ale bol namosúrený, ceril zuby a vrčal na odpor. Polovlk gánil na Alfina a naklonil hlavu, keď sa psík zúrivo rozštekal.

„Pustite nás! Pustite mojich priateľov! Kto povedal, že toto je vaše územie?“

Na chvíľu sa zdalo, že Alfa sa nevie rozhodnúť, či si má odpľuť, alebo sa smiať.

Alfino ďalej odvážne štekal, mykal hlavou zľava-doprava, akoby dúfal, že bude vyzerať väčší a hrozivejší. „My sme iba hľadali čistú vodu – a vy ste na nás zaútočili! Ste zlí psi!“ Potom mu pohľad padol medzi husté stromy a pozrel sa Šťastkovi do očí. Zdalo sa, že Alfino sa od radosti nafúkol na dvojnásobnú veľkosť a s obnovenou odvahou štekal ešte hlasnejšie a zúrivejšie. Šťastko priam počul, aké myšlienky sa jeho malému priateľovi preháňali hlavou.

Šťastko sa vrátil… Teraz už budeme v poriadku… Tento boj vyhráme!

Šťastko sa celý triasol, keď si uvedomil, že dodal Alfinovi odvahu postaviť sa polovlkovi a vieru, že ho môže poraziť.

Alfino zvraštil ňufák, vyceril zuby a zavrčal na obrovského nepriateľa.

Nie!

Šťastko napol svaly, aby skočil dopredu, lenže bolo neskoro. Alfino sa vrhol na veľkého polovlka. Alfa sa takmer ani nepohol. Jediným mávnutím mocnej laby zrazil odvážneho vôdzkového psíka k zemi. Alfino sa prevalil na bok a zostal nehybne ležať. Z veľkej tržnej rany na boku sa mu rinula krv.

Šťastko váhavo zastal. Chcel zavýjať od zlosti a múk. Keby ho jeho priateľ nezbadal, istotne by sa nikdy neodvážil zaútočil na polovlka.

Prečo si ma len musel vidieť, Alfino? Prečo…

Šťastkovi sa zježila srsť, keď sa mu pod labkami začala triasť zem. Akoby sa Zemesučka hnevala so Šťastkom.

Potom – plesk! – Šťastka hodilo dopredu a letel vzduchom, keď sa celý svet opäť zatriasol. Narazil na zem a zatackal sa, no podarilo sa mu vyskočiť na všetky štyri a triasol sa od hlavy po chvost.

Ďalšie Veľké zavrčanie?!

Psi sa prestali biť, lebo každý sa krčil k zemi a snažil sa udržať rovnováhu. Všetci členovia divej svorky sa pozreli na svojho Alfu, ktorý sa zapieral labkami o roztrasenú zem. Vzápätí polovlk otvoril papuľu a zavyl, až z toho tuhla krv v žilách.

„Už je to tu zasa! Svorka, ku mne!“

Strom za Šťastkom zavŕzgal, zastonal a zlomil sa. Šťastko mu uhol z cesty tesne predtým, ako sa zrútil na tvrdé skaly a začal sa valiť z kopca, ktorý pukal Šťastkovi pod labkami. Zakrátko bol vzduch plný výkrikov týraného lesa, keď sa čoraz viac stromov lámalo a padalo na kamene s nárazmi, ktoré zneli ako hrom.

Šťastko zdesene utekal a netušil, ktorým smerom beží. Nesmel strácať čas rozmýšľaním.

Záležalo iba na tom, aby unikol pred Zavrčaním.

Lenže Zavrčanie bolo všade, nad Šťastkom aj okolo neho. Zdalo sa, že celá zem sa mu zradne kĺže pod labkami. Nie, nie už zasa! Zemesučka, nedovoľ, aby Zavrčanie zničilo aj toto údolie…

Šťastko sa pri úteku rýchlo obzrel a videl, že aj ostatní psi, diví aj vôdzkoví, unikali v slepej hrôze. Roztrasená zem pukla a trhlina v nej sa ťahala stredom celého údolia. Na kraji zorného poľa sa mu mihla šmuha svetlej srsti. Niekto padal do pukliny. Šťastko odvrátil tvár a prudko zabočil doprava, lebo sa bál, že uvidí smrť iného psa. Zazrel Mikiho a Bruna namáhavo ťahať Alfinovo nehybné telíčko do úkrytu a Martu bolestivo krívať preč od padajúcich stromov.

Moja svorka!

Inštinkt ho nútil rozbehnúť sa za nimi, ale bolo neskoro. Rovno nad ním škrípal a praskal ďalší strom, korene sa mu vynárali zo zeme, akoby sa snažil vyslobodiť.

Šťastko sa odrazil od kopy hliny a prepletených koreňov, nešikovne dopadol na zem a prednou labkou mu preletela vlna bolesti. Na chvíľu sa nemohol hýbať. Keď však zdvihol zrak a videl, že mohutný strom sa nakláňa a padá dozadu, pomyslel si, že je v bezpečí – kým sa nepokojná zem znovu nezdvihla a mohutný strom sa rozknísal k nemu.

Čistá hrôza prešla Šťastkovi až do špiku kostí, keď ležal na boku, díval sa na mohutný padajúci kmeň a v mozgu mu dunel trýznivý nárek zomierajúceho stromu.

Prevalil sa na labky a pokúsil sa odplaziť preč po bruchu.

Nebolo však úniku.

Zemesučka ma chce… pomyslel si Šťastko, keď počul mohutné stromisko padať. Tentoraz jej už neujdem.

DRUHÁ KAPITOLA

Obrovský strom padal priamo naňho. Počul škrípavý rev, cítil poryv vetra…

Vtom Šťastko zazrel ostrý okraj skalného previsu. Z posledných síl sa zúfalo driapal a posúval po previse a zaliezol pod skalu, ktorá z neho trčala. Schúlil sa vo svojom úkryte a triasol sa ako šteňa pod maminým bruchom.

Dlhú chvíľu počul iba hromové burácanie stromu, ktorý padol na skaly, praskajúcich konárov, keď sa lámali o skalný previs. Haluze a úlomky kôry vybuchovali všade navôkol. Mykol sa, keď sa mu do boku zabodla trieska, no vedel, že sa nesmie ani hnúť. Nemohol vyskočiť a utekať, aj keby to nutkanie nevládal vydržať už ani sekundu.

Prosím ťa, Zemesučka, modlil sa v duchu, zľutuj sa.

Ohlušujúci rachot padajúcich stromov konečne spomalil, naposledy zadunel v ozvene a stíchol. Zostala po ňom iba lavína borovicového ihličia. Konečne sa zem pod Šťastkom upokojila. Zemesučka prestala vrčať.

Šťastko sa ešte stále triasol, ale vyliezol z úkrytu a nútil svoje telo predrať sa pomedzi kopy konárov a ihličia z polámaného stromu. Kmeň mal široký ako hlučná klietka a Šťastkovi naskákali zimomriavky, keď si pomyslel, ako málo chýbalo, aby strom spadol priamo naňho. Teraz by som bol mŕtvy… Moje telo by splynulo so Zemesučkou.

Šťastko si oblizol labku, no bolesť sa už vytratila. Odľahlo mu, keď si uvedomil, že sa nezranil. Len nedávno sa mu zahojila tržná rana na prednej labke z minulého Veľkého zavrčania. Zraniť si ihneď ďalšiu labku by nebolo dobré znamenie.

Úbočie kopca okolo neho bolo potrhané a zničené, akoby v ňom prednými labkami hrabal psí obor. Šťastko s údivom opatrne zostupoval z hrboľatého kopca a ani sa neodvážil zrýchliť krok. Územie, kde sa bili psi, bolo neďaleko pod ním, a Šťastko sa rozbehol, až keď konečne stúpil na rovnú zem.

Vo vzduchu vládol chaos pachov – vlhká doráňaná zem, korene, krv a roztrieštené drevo. Všetky pachy prebíjala vôňa psieho strachu, hoci ostatní už utiekli z bojiska. Šťastko nastražil uši a obzeral sa, lebo dúfal, že uvidí, ako ho hľadá niekto z jeho svorky. Netušil, kde by teraz mohli byť. Videl ho niekto z ostatných?

Alebo iba chudák Alfino?

Keď sa mu v mysli objavil obraz zrazeného a zraneného psíka, Šťastko začul príšerný nárek, zľakol sa a naježila sa mu srsť. Bol to zvuk doráňaného a bezmocného psa v úzkych.

Šťastko sa nervózne poobzeral. Odkiaľ ten zvuk prichádza? Zdalo sa mu, že zblízka, ale nikde nevidel psa, ktorý ho vydával.

Len čo sa otočil a pátral, zbadal v zemi prasklinu. Telom sa mu prehnala chladná hrôza, keď si spomenul sa šmuhu svetlej srsti, ktorú videl padať do pukliny v zemi.

Zemesučka! pomyslel si. Určite prehltla jedného zo psov, aby všetkým ukázala, ako ju ich bitka nahnevala. S meravými a roztrasenými nohami začal Šťastko cúvať od rokliny. Ak sa Zemesučka takto veľmi hnevala na rozhádaných psov, kto mohol vedieť, čo urobí v najbližšej chvíli alebo na koho namieri svoj hnev?

Musel ujsť od pukliny v zemi tak ďaleko, ako sa len dalo. Nepoznal nešťastného psa, ktorý vydával zmučené zvuky. Nebol to jeden z vôdzkových psov – hociktorého z nich by okamžite spoznal, dokonca aj keby ho počul slabo a zo dna rokliny. Pes, ktorý žalostne zavýjal, bol cudzí – jeden z nepriateľskej svorky.

Nikomu z tej svorky sa nedá veriť. Prečo mám zachraňovať cudzinca?

Šťastka však aj tak štípal a brnel mu celý kožuch. Čosi ho ťahalo k rokline, nutkanie, ktorému nevedel odolať. Nastražil uši, aby dobre počul. Čosi v tom zúfalom, prosebnom zavýjaní mu vylovilo nedávnu spomienku. A ten pach… bol vábivo povedomý, ale v chaose pachov po Veľkom zavrčaní ho nevedel určiť.

Šťastko sa prudko otrepal. Pravdaže nemôže opustiť psa v nebezpečenstve! Nezáleží na tom, či je to priateľ, alebo nepriateľ. Šťastko by sa nemohol hrdiť titulom psa, keby niekoho zo svojho druhu nechal napospas hrôzostrašnému osudu. Čo mu psia mama kedysi povedala? Psi sú šľachetní a čestní. Nemôže zradiť svoju psiu dušu.

Zhlboka sa nadýchol a opatrne doklusal k okraju rokliny. Bola v nej tma, ale len čo si jeho oči privykli na šero po ostrom svetle Slnečného psa, rozoznal obrysy skrčeného tvora.

Bola to sučka rýchlopsa.

Útočníčka polovlka, ktorá skákala zo strany na stranu a štekala rozkazy. Teraz sa hrbila na skalnom výčnelku a triasla sa od strachu. Jej ňufák ležal nad okrajom skaly, keď sa s vytreštenými očami pozerala do smrteľnej hĺbky. Keď však Šťastkove pazúry zaškrabali po uvoľnenom kuse skaly na okraji pukliny, úlomky kameňov sa zrútili do priepasti a sučka rýchlopsa zdvihla hlavu. Hľadela priamo naňho ako skamenená.

Šťastko prekvapene cúvol.

Strela!

Jeho priateľka z väzenia v Dome pascí… jediná, ktorá prežila spolu so Šťastkom…

Keď ho opúšťala, aby sa vydala hľadať novú svorku, rozmýšľal, či v divočine prežije.

Veru prežila – a pridala sa k divej svorke!

Teraz kňučala a žmurkala nádhernými očami do silného svetla zhora. Keď si uvedomila, na koho sa pozerá, prenikavo prekvapene zaštekala.

„Čo ty tu robíš?“

Obaja naraz vyštekli rovnakú otázku a dlho sa na seba pozerali s otvorenými papuľami. Potom sa Šťastko otrepal.

„To je teraz fuk, Strela. Musíš sa odtiaľ vyslobodiť.“

Prikrčila sa k skalnej stene a triasla sa od hlavy po chvost. „Neviem ako.“

Šťastko urobil ďalší váhavý krok dopredu a položil labky na okraj rokliny. Začal sa krčiť, ale uvoľnené kamene mu vykĺzli spod labiek a spŕška drobných skál spadla do tmy. Naspäť! Šťastko chvatne odstúpil od priepasti a srsť mu vstávala dupkom.

„Nie si veľmi hlboko. Nemôžeš si zaseknúť pazúry o okraj a vytiahnuť sa?“

„Asi nie,“ zakňučala. „Ak sa začnem šplhať a pošmyknem sa…“

„Pomôžem ti. Musíš to skúsiť!“

Strela sa pomaly a opatrne postavila a otočila sa v tesnom kruhu, akoby sa chystala spať. Chvost si zastrčila medzi zadné nohy a hladký kožuch sa jej chvel od strachu. Váhavo sa postavila na zadné a pazúrmi sa zachytila okraja.

„Teraz kop zadnými nohami. A ťahaj sa hore! Zvládneš to, Strela – len sa ťahaj…“

Strela sa pomaly vytiahla na holú skalu a zadné labky jej hrabali vo vzduchu. S vydeseným kňučaním sa začala kĺzať dozadu, no Šťastko sa nahol do praskliny, schmatol kožu na jej zátylku medzi zuby a modlil sa k Zemesučke, aby ho kamene na okraji udržali. Už nemohol Strelu povzbudzovať štekaním. Mohol ju iba ťahať hore a cítiť, ako sa mu mece a vrtí v zuboch.

Za sebou začul zvuk, ktorý pridobre poznal. Zúrivý, zlovestný škripot. So zúfalým zavrčaním sa Šťastko zaprel, cúvol a potiahol Strelu z celej sily, keď naposledy mocne kopla zadnými nohami. Preliezla cez okraj a Šťastko ju odtlačil nabok, práve keď zastonal zranený strom, zvalil sa a s mocným rachotom plesol na zem.

Stáli na mieste, dychčali od vyčerpania aj úľavy. Šťastko žmurkal a lapal dych, kým si celkom neupokojil pľúca a srdce mu prestalo tĺcť do pŕs.

Obaja radostne zahavkali, zrazili sa, keď skočili dopredu, padli jeden cez druhého, oblizovali sa a natešene štekali.

„To je druhé Veľké zavrčanie, ktorému sme prešli cez rozum!“ zvolal Šťastko.

„Áno! Ach, Šťastko, máme veľké šťastie!“ zaštekala Strela.

„Myslel som si, že už ťa nikdy neuvidím!“

„Ja som si myslela, že už nikdy neuvidím teba, pes samotár!“ Radostne ho hryzkala do srsti na krku.

„Strela…“ Šťastko sa od nej mierne odtiahol, len čo si spomenul na chvíľu, keď ju zbadal – keď ani len nespoznal, že ten neľútostný divý pes je jeho stará priateľka. „Prečo tvoja svorka zaútočila na… tých psov?“

Strela sa zasmiala. „Na koho? Veď to vôbec nie sú psi. Pozrel si sa na nich poriadne? Ako sa taká neusporiadaná banda krížencov opovažuje vtrhnúť na naše územie?“

„To je – v podstate to, na čo sa pýtam.“ Šťastko odvrátil zrak a oblizol si pysky. „Nevedia bojovať, to som hneď videl. Tvoja svorka bola“ – kruto účinná, chcelo sa mu povedať – „na nich drsná.“

Šťastko si zahryzol do jazyka, aby nezakňučal, keď rozmýšľal, prečo predstiera, že svojich priateľov nepozná.

Hanbím sa za nich?

„Vôdzkoví psi,“ odfrkla Strela. „Netuším, čo tu robili, ale na územie pravých psov už rozhodne nevtrhnú. Dostali príučku, na ktorú nezabudnú.“

Kedysi som sa o ňu bál, spomenul si. Bál som sa, že nebude dosť tvrdá, aby prežila. Môže byť toto naozaj rovnaká sučka, ktorá panikárila pri pohľade na mŕtveho dlholabého?

Strela zachytila Šťastkov vyjavený výraz a tvrdošijne pokrútila hlavou. „Bolo to nevyhnutné. Vôdzkoví psi už svoju chybu nezopakujú. Je to len pre ich aj naše dobro.“

„Hádam máš pravdu,“ zakňučal Šťastko a cítil, ako mu vnútornosti spaľujú výčitky svedomia. Bola to moja vina.

„Samozrejme, že mám pravdu,“ povedala Strela. „Urobila som dobre, že som išla hľadať svorku! Chýbal si mi, Šťastko… ale našla som presne takú svorku, akú som hľadala. Sú silní, usporiadaní…“ Zmĺkla, naklonila hlavu a venovala mu udivený pohľad. „Ale čo zaviedlo teba takto ďaleko od mesta? Myslela som si, že si skalopevne rozhodnutý zostať v ňom.“

„Nemohol som zostať v meste,“ priznal sa jej. „Bolo tam priveľa nebezpečenstiev… mala si pravdu.“

Strela ho šantivo drgla ňufákom. „Takmer vždy mám pravdu.“

Láskyplne jej oblizol čeľusť. „Odišiel som z mesta so svorkou“ – nehodlal spomenúť, s akou svorkou – „a práve som sa vracal k samotárskemu životu, keď som začul bitku.“ Sklonil hlavu a smutne, no prenikavo zakňučal. „Jeden pes sa bije s druhým! Práve keď sme všetci unikli pred Veľkým zavrčaním! Zdalo sa mi to… zvláštne. Bol som zvedavý.“ Stíchol, lebo cítil, že už povedal priveľa.

Strela ohromene zažmurkala. „Ty že si bol so svorkou? Myslela som si, že svorky nenávidíš! Bola som presvedčená, že práve preto si so mnou nechcel odísť…“

„Tak to nebolo, Strela.“ Zaváhal a rozmýšľal, ako jej to vysvetliť.

Chvíľu mlčala a upierala pohľad na zem medzi svojimi labkami. Keď opäť zdvihla zrak, oči mala nahnevané a plné bolesti. „Vravel si, že si pes samotár, že chceš byť slobodný a celkom sám!“

Šťastka do rebier bodla ľútosť, keď si spomenul na slová, ktoré jej povedal v Dome jedla v deň, keď s ňou odmietol opustiť mesto.

„Nie som so svorkou,“ povedal. „Nie naozaj. Len sa to stalo. Takmer náhodou. Nevedeli sa o seba postarať, tak som s nimi chvíľu zostal. Boli to cudzinci, ale potrebovali moju pomoc, preto som im ju poskytol. Presne ako by som pomohol tebe, keby si neutiekla a neopustila ma.“

„Ja som ťa nechcela opustiť,“ hlesla Strela zahanbene. „Lenže ty si chcel zostať v meste. A ja som potrebovala svorku. Keby si to len vedel pochopiť, Šťastko.“

Hanbil sa, no nedal to najavo. Chápal to oveľa lepšie, ako by si myslela. „Aj si si ju našla. Asi sa ti darilo, Strela. Počas bitky sa k tebe správali ako k vodkyni.“

„Rýchlo som sa zlepšovala,“ prikývla Strela trochu zdráhavo. „Tak to vo svorke chodí, nič viac. Veci sa menia.“

Šťastko zdvihol hlavu a oňuchal vietor, ktorý sa opäť dvíhal po nehybnosti, akú prinieslo Zavrčanie. Zachytil vzdialené znaky života – a smrti – vyliezať do vzduchu.

„Musím ísť, Strela.“

„Už zasa? Ale kam pôjdeš?“

Šťastko stíchol, aby o tom porozmýšľal. Zúfalo túžil nájsť Bellu a ostatných, zistiť, čo sa stalo s Alfinom, no Strele to povedať nemohol. Veď jej v podstate povedal, že s tou cintľavou svorkou krížencov, s ktorými sa bila, nemá nič spoločné. Teraz to nemohol odvolať.

Strela ho pohladila ňufákom. „Prečo nejdeš so mnou, Šťastko? Poď, predstavím ťa svojej svorke. Budú sa ti páčiť. Práve si mi zachránil život, takže si ťa budú vážiť.“

„Ja neviem…“

„Šťastko, osamote neprežiješ. Čo ak ťa chytí ďalšie Zavrčanie a nablízku nebude nikto, kto by ti pomohol, ako si práve pomohol ty mne? A toľko potokov je otrávených! Možno ani nenájdeš čistú vodu, ktorá by ti uhasila smäd. Musíš ísť so mnou!“

Šťastka striaslo a rázne sa otrepal, aby to zamaskoval. „Mrzí ma to, Strela. Ešte stále som pes samotár.“

„V takýchto časoch by mali všetci psi držať pri sebe,“ povedala Strela so zdvihnutým ňufákom. „Si silný, si bystrý – svoje nadanie by si mal ponúknuť svorke a nenechávať si ho pre seba!“ Strela znela takmer nahnevane, no hlas jej zmäkol. „Bude ti s nami dobre, Šťastko. Sľubujem.“

Šťastko uhol pred jej pohľadom a tvrdohlavo pokrútil hlavou. „Lepšie mi je osamote.“

Strela sklonila hlavu. „Asi ťa nepresvedčím, však? Tak ti teda želám, nech sa ti darí. Dávaj si na seba pozor, prosím ťa.“

„Dám.“ Šťastko sa otočil a klusal preč, no stále ho trápili výčitky svedomia a neodolal naposledy sa obzrieť.

Strela už bežala po popukanej zemi a ladne preskakovala spadnuté stromy. Bodla ho nepríjemná spomienka: Strela sa vyrútila z chladnej miestnosti v Dome jedla, lebo ju na smrť vydesil mŕtvy dlholabý a skaza v meste. Bola rovnako rýchla ako kedysi, no všetko ostatné na nej sa zdalo akési iné. Hlavu držala vysoko a uši mala nastražené. Hladký kožuch sa jej leskol a pod ním sa jej rysovali svaly.

Šťastko cítil najmocnejšie nutkanie zaštekať za ňou, zavolať ju späť a spýtať sa, či by radšej nešla s ním. Bola by skvelým prírastkom Bellinej svorky. Čo ak ju už nikdy neuvidí? Bude mu veľmi chýbať…

Bolo však neskoro. Strela sa mu už stratila z dohľadu a Šťastko by ju aj tak nedobehol. Nemal inú možnosť, než pokračovať v pátraní po vôdzkových psoch.

Keď klusal ďalej, srsť sa mu zachvela od strachu. Budú v poriadku, povedal si. Jedno Zavrčanie už prežili. Istotne prežili aj dnešné…

Contents

1. PROLÓG

2. PRVÁ KAPITOLA

3. DRUHÁ KAPITOLA

4. TRETIA KAPITOLA

5. ŠTVRTÁ KAPITOLA

6. PIATA KAPITOLA

7. ŠIESTA KAPITOLA

8. SIEDMA KAPITOLA

9. ÔSMA KAPITOLA

10. DEVIATA KAPITOLA

11. DESIATA KAPITOLA

12. JEDENÁSTA KAPITOLA

13. DVANÁSTA KAPITOLA

14. TRINÁSTA KAPITOLA

15. ŠTRNÁSTA KAPITOLA

16. PÄTNÁSTA KAPITOLA

17. ŠESTNÁSTA KAPITOLA

18. SEDEMNÁSTA KAPITOLA

19. OSEMNÁSTA KAPITOLA

20. DEVÄTNÁSTA KAPITOLA

21. DVADSIATA KAPITOLA

22. DVADSIATA PRVÁ KAPITOLA

23. DVADSIATA DRUHÁ KAPITOLA

Landmarks

1. Cover

Table of Contents

PROLÓG

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA