Karl Ove Knausgård

MIN KAMP 3

Copyright © 2009, Forlaget Oktober AS, Oslo

All rights reserved.

Translation © 2017 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2017 by Nikola Klímová

Jacket photo © André Løyning

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5837-2

ŠTVRTÁ ČASŤ

V PRÍJEMNÝ ZAMRAČENÝ DEŇ v auguste 1969 po úzkej ceste celkom na konci juhonórskeho ostrova, pomedzi záhrady a skaly, pasienky a zhluky stromov, jemne zvlnenou krajinou, ostrými zákrutami, občas alejou stromov, čo pripomínala tunel, občas priamo po pobreží, prechádzal autobus. Patril spoločnosti Arendal Dampskibsselskab a ako všetky jej autobusy bol bledohnedý a tmavohnedý. Prešiel po moste, zablikal pravou smerovkou a zastal. Dvere sa otvorili, von vystúpila nepočetná rodina. Otec, vysoký a štíhly muž v bielej košeli a svetlých priliehavých nohaviciach, niesol dva kufre. Matka, oblečená v béžovom plášti, s vlasmi ukrytými pod belasou šatkou, tlačila jednou rukou kočík, druhou viedla malého chlapca. Mastné, sivé výfukové plyny z autobusu na chvíľu odvisli nad asfaltom.

„Je to kus cesty,“ poznamenal otec.

„Zvládneš to, Yngve?“ pozrela sa matka na chlapca, ten prikývol.

„Jasné.“

Mal štyri a pol roka, takmer snehobiele vlasy, hnedú pokožku po dlhých slnečných dňoch leta. Jeho brat, ktorý ešte nedovŕšil ani osem mesiacov, ležal v kočíku a upieral oči do oblohy. Netušil, kde sú ani kam idú.

Pomaly vykročili do kopca. Cesta bola pokrytá štrkom, plná menších a väčších kaluží po daždi. Z oboch strán ju obklopovali polia. Na konci asi päťsto metrov dlhej planiny sa začínal les. Klesal ku kamenistej pláži, nízky, akoby ubitý vetrom, čo fúkal od mora.

Napravo stál ich nedávno postavený dom. Iné stavby nevideli.

Pružiny kočíka zavŕzgali. Bábätko napokon zatvorilo oči, príjemne ukolísané do spánku. Otec s krátkymi tmavými vlasmi a čiernou riedkou bradou položil na zem kufor, aby si utrel hánkami pot z čela.

„Je tu poriadne dusno,“ vzdychol si.

„Veru,“ prikývla matka. „Pri mori bude možno o čosi chladnejšie.“

„Verme,“ súhlasil a opäť vzal kufor.

Táto zo všetkých stránok bežná rodina – s rodičmi rovnako mladými, ako boli takmer všetci rodičia v tom čase, a s dvoma deťmi, ako mali takmer všetky rodiny v tom čase – sa odsťahovala z Osla, v ktorom bývala na ulici Thereses gate neďaleko štadióna Bislett päť rokov, na ostrov Tromøy, kde im na sídlisku postavili nový dom. Kým čakali na jeho dokončenie, prenajali si starý dom na niekdajšej vojenskej základni Hove. Otec v Osle počas dňa študoval angličtinu a nórčinu a v noci si privyrábal ako strážnik, matka chodila do zdravotníckej školy. Hoci ešte nedoštudoval, podal si žiadosť a prijali ho na miesto učiteľa na škole v Rolighedene, ona si našla prácu v sanatóriu Kokkeplassen pre nervovo labilných ľudí. Sedemnásťroční sa stretli v Kristiansande, otehotnela v devätnástich. Keď mali dvadsať, zosobášili sa na statku v západnom Nórsku, kde vyrastala. Nikto z jeho rodiny neprišiel na svadbu, a hoci sa na všetkých fotografiách usmieva, aj po rokoch cítiť auru osamelosti, čo ho obklopila. Aj nezasvätení vidia, že medzi jej bratov a sestry, tety a ujov, bratancov a sesternice nepatrí.

Teraz majú dvadsaťštyri rokov a skutočný život pred sebou. Majú vlastnú prácu, vlastný dom, vlastné deti. Život patrí už len im a aj budúcnosť, ktorej budú čeliť, je ich vlastná.

A je?

Narodili sa v rovnakom roku 1944 a patrili k prvej povojnovej generácii, ktorá predstavovala významný prelom vo vývoji spoločnosti. V nemalej miere aj tým, že ich život sa odohrával po prvýkrát plánovane. Päťdesiate roky boli obdobím rozmachu systémov – školský systém, zdravotný systém, sociálny systém, dopravný systém –, rozmachu úradov a priemyslu. Rozsiahla centralizácia zmenila za neuveriteľne krátky čas spôsob života ľudí. Matkin otec, ktorý sa narodil začiatkom storočia, pochádzal zo statku Sørbøvåg v okrese Ytre Sogn, kde aj vyrastala, a nemal vzdelanie. Jej dedo sa narodil na jednom z ostrovov kdesi ďaleko na mori, tak ako jeho otec a aj otec jeho otca. Jej matka pochádzala zo statku v Jølsteri, asi sto kilometrov odtiaľto, ani ona nemala vzdelanie, a pôvod jej predkov na tomto mieste siahal až kamsi do šestnásteho storočia. Mužova rodina stála vyššie na spoločenskom rebríčku, jeho otec aj otcovi bratia dovŕšili vyššie vzdelanie. No tiež bývali tam, kde ich rodičia, v Kristiansande. Otcova matka – bez ukončenej školy – pochádzala z Åsgårdstrandu, jej otec bol lodivod, no medzi príbuznými sa našli aj policajti. Keď spoznala svojho muža, odsťahovala sa za ním do jeho rodného mesta. Tak to vtedy chodilo. Päťdesiate a šesťdesiate roky priniesli revolučnú zmenu bez zvyčajného násilia a šialenstva, čo revolúcie sprevádzajú. Nielenže deti rybárov a drobných sedliakov, robotníkov a pomocníc v obchodoch začali študovať na univerzitách a stávali sa z nich učitelia, psychológovia, historici a sociálni pracovníci, ale mnohí z nich sa usádzali ďaleko od miest, odkiaľ pochádzali ich predkovia. O sile ducha doby svedčí absolútna samozrejmosť, s akou to robili. Duch doby prichádza zvonka, no pôsobí dovnútra. Všetci sú preň rovní, no on nie je rovnaký pre nikoho. Pre mladú matku zo šesťdesiatych rokov by bola absurdná predstava vydať sa za chlapa zo susedného statku a prežiť tam zvyšok svojho života. Chcela predsa odísť preč! Chcela mať svoj vlastný život! To sa týkalo aj jej bratov a sestier, a týkalo sa to rodín po celej krajine. Ale prečo to chceli? Odkiaľ pochádzalo to silné presvedčenie? Veru, odkiaľ pochádzalo to nové? Jej rodine bola takáto tradícia cudzia. Jediný, kto odcestoval, bol brat jej otca Magnus, no toho do Ameriky vyhnala chudoba a život, čo tam žil, bol dlho na nerozoznanie od jeho života v Nórsku. Mladý otec v šesťdesiatych rokoch to vnímal inak. Jeho rodina očakávala, že získa vzdelanie, no zrejme si nepredstavovala, že sa ožení s chudobnou dievčinou zo západného Nórska a usadí sa s ňou na sídlisku v malom juhonórskom meste.

A tak teraz kráčali v ten teplý augustový deň roku 1969 k svojmu novému domovu, on ťahal dva ťažké kufre, napchaté oblečením zo šesťdesiatych rokov, ona tlačila kočík zo šesťdesiatych rokov s bábätkom oblečeným v bielych bábätkovských šatách zo šesťdesiatych rokov, teda plných čipiek, a medzi nimi, hopkajúc tam a späť, šťastný a zvedavý, napätý a plný očakávania, kráčal ich starší syn Yngve. Prešli planinou aj popri skromnom páse lesa a otvorenou bránou vstúpili na hlinený dvor. Napravo stál autoservis, ktorý patril istému Vraaldsenovi, naľavo veľké červené vojenské baraky okolo štrkového nádvoria. Vzadu rástol ihličnatý les.

Kilometer na východ stál tromøyský kostol, postavený z kameňa v roku 1150. Niektoré jeho časti boli ešte staršie, patril zrejme k najstarším kostolom v krajine. Stál na malom kopčeku a lode ho odnepamäti používali ako orientačný bod. Našli by ste ho na každej námornej mape. Na neďalekom ostrovčeku Mærdø stál zasa starý dom kapitána, svedok najväčšej slávy regiónu, keď v osemnástom a devätnástom storočí prekvital obchod s okolitým svetom. Obchodovalo sa najmä s drevom a na exkurziách do miestneho múzea ukazovali školákom staré holandské a čínske predmety pochádzajúce z tej doby a ešte staršie. Na ostrove Tromøy rástla nezvyčajná, nenórska flóra, priniesli ju sem lode, čo sa tu zbavovali balastnej vody, a školákov učili, že zemiaky v Nórsku po prvý raz pestovali práve tu. Ostrov sa niekoľkokrát spomína už v starých Snorreho ságach, pod zemou sa dali nájsť hroty šípov z kamennej doby, medzi okruhliakmi na kamenistých plážach sa povaľovali fosílie.

No keď rodina pomaly prechádzala vojenskou základňou s celým svojím bremenom, necítila vplyv desiateho ani trinásteho, sedemnásteho či devätnásteho storočia, ale odkaz druhej svetovej vojny, keď tu pôsobili Nemci. Postavili baraky pre vojakov aj mnoho okolitých budov. V lese sa ukrývali nízke murované a dokonale zachované bunkre, na bralách nad plážami stáli delostrelecké hniezda. Dokonca sa tu nachádzalo aj staré nemecké letisko pre malé lietadlá.

Dom, kde rodina mala bývať najbližší rok, stál v lese bokom od ostatných. Bol červený, s bielymi okenicami. More nevideli, hoci šumelo zopár stovák metrov od nich. Vzduch voňal lesom a slanou vodou.

Otec odložil kufre, vytiahol kľúč a odomkol dvere. Otvorila sa pred nimi chodba, kuchyňa, obývačka s pieckou na drevo, kúpeľňa spojená s práčovňou a na poschodí tri spálne. Steny boli neizolované, kuchyňa zariadená jednoducho. Nemali telefón, práčku, umývačku ani televízor.

„A sme tu,“ konštatoval otec a vyniesol kufre do spálne. Yngve behal od okna k oknu, matka odstavila kočík so spiacim dieťaťom na priedomí.

Samozrejme, z tohto obdobia si nepamätám nič. Vôbec sa neviem identifikovať s batoľaťom, ktoré odfotografovali moji rodičia, je to také nemožné, že sa mi zdá nesprávne hovoriť o ňom ako o mne, keď napríklad leží na prebaľovacom pulte s nezvyčajne červenou pokožkou, rozhadzuje ručičkami aj nožičkami, vraští tvár v plači, ktorého dôvod si už nikto nepamätá, alebo na kožušine na dlážke v bielom pyžamku, rovnako červené v tvári s veľkými tmavými a trochu ubiehajúcimi očami. Je to tá istá bytosť, ktorá píše teraz v Malmö tieto riadky? A táto štyridsaťročná bytosť, ktorá píše v Malmö v zamračený septembrový deň v miestnosti, ktorou trasie premávka za oknom a jesenný vietor zavíja v jej staromódnej ventilácii, bude tá istá bytosť ako sivý, scvrknutý starec, ktorý sa možno o štyridsať rokov bude triasť a slintať v starobinci kdesi v švédskom lese? Nehovoriac o tele, ktoré raz vystrú na lavicu v márnici. Naďalej ho budú volať Karl Ove. A nie je v podstate neskutočné, že jedno meno obsiahne toto všetko? Obsiahne zárodok v tele, batoľa na prebaľovacom pulte, štyridsaťročného chlapa za počítačom, starca na stoličke, mŕtvolu v márnici? Nebolo by prirodzenejšie používať rôzne mená, keďže sa identita a spôsob, akým človek vníma sám seba, tak líšia? Zárodok by sa mohol volať napríklad Jens Ove, batoľa Nils Ove, päťročný až desaťročný chlapec Per Ove, desaťaž dvanásťročný Geir Ove, trinásťaž sedemnásťročný Kurt Ove, devätnásťaž dvadsaťtriročný John Ove, dvadsaťtriaž tridsaťdvaročný Tor Ove, tridsaťdvaaž štyridsaťšesťročný Karl Ove – a tak ďalej a tak ďalej. Prvé meno by predstavovalo unikátnosť veku, stredné meno kontinuitu a priezvisko príslušnosť k rodine.

Nie, z toho obdobia si nepamätám nič, neviem ani len to, v ktorom dome sme vtedy bývali, hoci mi ho otec raz ukázal. Viem len, čo mi povedali rodičia a čo som videl na fotografiách. V tú zimu napadlo niekoľko metrov snehu, ako to zvykne v južnom Nórsku, a domov sa človek musel brodiť akousi roklinou. Yngve tlačí pred sebou vozík, v ktorom sedím ja. Stojí na krátkych lyžiach a usmieva sa na fotografa. Stojí v dome, ukazuje na mňa, smeje sa. Stojím sám, pridržiavam sa zábradlia postieľky. Volal som ho Aua, to bolo moje prvé slovo. On ako jediný rozumel môjmu jazyku, tak mi to povedali, prekladal mame aj otcovi. Viem aj to, že Yngve obchádzal domy, vždy zazvonil a spýtal sa, či tam nebýva nejaké dieťa. To mi často rozprávala babička. „Bývajú tu nejaké deti?“ napodobňovala jeho detský hlas a veľmi sa pri tom smiala. Viem, že som padol zo schodov, dostal som nejaký šok, prestal som dýchať, zmodral som v tvári, chytali ma kŕče. Mama ma vzala do náručia a bežala k najbližším susedom, ktorí mali telefón. Myslela si, že som dostal epileptický záchvat, nebola to epilepsia, nebolo to nič. A viem aj to, že otec rád učil, bol dobrý pedagóg, niekedy v tomto období odišiel s triedou do hôr. Máme odtiaľ fotografie, na všetkých vyzerá tak mlado a šťastne, obklopený tínedžermi oblečenými v pohodlnej móde začiatku sedemdesiatych rokov. Pletené pulóvre, široké nohavice, gumáky. Bujná hriva, nie bujná a vyčesaná ako v šesťdesiatych rokoch, ale bujná, mäkká a padajúca do jemných tínedžerských tvárí. Mama mi raz prezradila, že zrejme nikdy neprežíval také šťastie ako práve vtedy. A potom fotografie babičky, Yngveho a mňa – dve pri zamrznutej vode, s Yngvem sme oblečení vo veľkých pletených pulóvroch, čo nám uplietla babička, ja v horčicovožltom a Yngve v hnedom, a dve z verandy ich domu v Kristiansande, na jednej si prikladá líce k môjmu, je jeseň, obloha je modrá, slnko nízko, dívame sa na mesto, môžem mať tak dva či tri roky.

Hovorí sa, že tieto fotografie predstavujú akúsi pamäť, sú spomienkami, akurát bez ja, v ktorom zvyčajne pramenia spomienky. A tak sa, samozrejme, vynára otázka, čo teda tie fotografie znamenajú. Videl som množstvo fotografií z toho obdobia od rodín mojich kamarátov a frajeriek, a sú na nerozoznanie. Tie isté farby, tie isté šaty, tie isté miestnosti, tie isté príbehy. No k týmto fotografiám sa mi neviaže nič, sú v istom zmysle bezvýznamné, a tento aspekt je ešte výraznejší, keď sa dívam na fotografie z predchádzajúcich generácií, na skupinky ľudí vo zvláštnych odevoch, ktorí robia čosi, čomu nemôžem rozumieť. Fotografujeme čas, nie ľudí v ňom, tí sa nedajú zachytiť. Ani ľudia v mojom bezprostrednom okolí sa nedali. Kto bola tá žena, čo pózovala pri sporáku v byte na Thereses gate oblečená v belasých šatách, s kolenami pri sebe a s roztiahnutými lýtkami, v typickej póze šesťdesiatych rokov? A tá s vyčesanými vlasmi? Modré oči a jemný úsmev, taký jemný, že to už ani nie je úsmev. A tá, ktorá chytá uško ligotavej kávovej kanvice s červeným vekom? Áno, je to moja matka, moja mama, ale kto je to naozaj? Nad čím premýšľa? Ako sa díva na svoj život, ako ho žila doteraz, a na to, čo ju čaká? Vie to len ona a fotografia nevypovedá o tom nič. Cudzia žena v cudzej miestnosti, to je všetko. A čo ten muž, ktorý o desať rokov neskôr sedí na hrebeni nejakého kopca a pije kávu priamo z tej istej kanvice, keďže si zabudol pred odchodom zbaliť šálku, kto je on? Muž s pestovanou čiernou bradou a hustými čiernymi vlasmi? Muž s citlivými perami a veselým pohľadom? Áno, je to môj otec, môj tato. Ale kým je sám pre seba, v tejto aj vo všetkých ostatných chvíľach, už nevie nikto. A tak je to so všetkými týmito fotografiami, aj s takými, na ktorých som ja. Sú dokonale prázdne, jediný význam, aký sa z nich dá vyčítať, im vložil čas. Ale aj tak, tieto fotografie sú súčasťou mňa a mojej najintímnejšej minulosti, ako fotografie iných sú súčasťou ich minulosti. Zmysluplné, nezmyselné, zmysluplné, nezmyselné, táto vlna prechádza naším životom a tvorí jeho základné napätie. Všetko, čo si pamätám z prvých šiestich rokov svojho života, všetko, čo zostalo z toho obdobia v podobe fotografií a predmetov, ťahám k sebe, tvorí to významnú súčasť mojej identity, napĺňa inak prázdny obsah tohto ja bez spomienok zmyslom a kontinuitou. Zo všetkých týchto úlomkov som si vytvoril Karla Oveho, Yngveho, mamu a tata, dom v Hove a dom na Tybakkene, dedka a babku, starú mamu a starého otca, susedov a kopu detí.

Toto schátrané provizórium nazývam moje detstvo.

Pamäť nie je v našom živote spoľahlivá veličina. Z jednoduchého dôvodu, pravda nie je pre ňu najdôležitejšia. O tom, či pamäť zreprodukuje udalosť správne alebo nesprávne, nerozhoduje požiadavka tvrdiť pravdu, ale vlastný prospech. Pamäť je pragmatická, je ľstivá a prefíkaná, ale nie nepriateľským či zákerným spôsobom, naopak, robí všetko preto, aby uspokojila svojho hostiteľa. Niečo odtlačí do prázdna zabudnutia, niečo iné zmení na nepoznanie, niečo galantne nepochopí, niečo, a to je len takmer nepatrný zlomok, si pamätá ostro, jasne a korektne. Čo to bude, sa nikdy nedá určiť vopred.

V mojom prípade spomienky na prvých šesť rokov v podstate absentujú. Nepamätám si takmer nič. Netuším, kto na mňa dával pozor, čo som robil, s kým som sa hrával, všetko zmizlo. Roky 1968 až 1974 predstavujú v mojom živote veľkú čiernu dieru. To málo, čo si pamätám, nemá cenu: Stojím na drevenom moste v riedkom lesíku, pod nohami mi hučí potok, voda je zelená a biela, poskakujem a most sa podo mnou kolíše. Smejem sa. Vedľa mňa stojí Geir Prestbakmo, chlapec od susedov, tiež skáče po moste a veselo sa smeje. Sedím na zadnom sedadle auta, zastavujeme na križovatke, otec sa ku mne obráti a oznámi mi, že sme v Mjøndalene. Ideme na futbal, hrá Start, nepamätám si nič z cesty, zo zápasu ani z návratu domov. Kráčam do kopca pred domom a ťahám veľký plastový nákladiak, je žlto-zelený. Mám z neho úžasný pocit bohatstva, blahobytu a radosti.

To je všetko. To je mojich prvých šesť rokov.

Lenže toto sú kanonizované spomienky, čo sa usadili už v sedemči osemročnom chlapcovi, mágia detstva: prvá vec, čo si pamätám! No jestvujú aj iné typy spomienok. Nie sú pevne definované, nedajú sa vedome vyvolať, iba občas sa uvoľnia a samy vystúpia na povrch, chvíľu sa vznášajú vo vedomí ako priesvitné medúzy, prebudené k životu istou vôňou, istou chuťou, istým zvukom… Sprevádza ich vždy bezprostredný a intenzívny pocit šťastia. Iné spomienky sa spájajú s telom, keď človek urobí čosi, čo robil kedysi, zatieni si rukou zrak pred slnkom, chytí loptu vo vzduchu, rozbehne sa po lúke so šarkanom na špagáte, v pätách s vlastnými deťmi. Tieto spomienky vyvolajú emócie: náhly hnev, náhly plač, náhly strach, a človek sa ocitne tam, kde bol kedysi, akoby ho čosi uvrhlo do seba, šialenou rýchlosťou preletí všetkými vekmi. Ďalšie spomienky sa viažu na krajinu. Lebo krajina detstva je iná než všetky ostatné krajiny, nesie v sebe celkom iný náboj. V krajine detstva mal každý kameň, každý strom svoj význam. Lebo všetko, čo človek vidí po prvý raz, aj všetko, na čo sa díva toľkokrát, sa ukladá do hĺbky vedomia, nielen vágne a približne, ako sa dospelému človeku vyjaví krajina pred vlastným domom, keď privrie oči a pokúša sa predstaviť si ju, ale až desivo presne a detailne. V myšlienkach mi stačí len otvoriť dvere a vyjsť von a obrazy sa mi vyroja. Štrk na príjazdovej ceste, v lete takmer modrý. Už len to, príjazdové cesty detstva! A autá zo sedemdesiatych rokov, čo po nich jazdili! Chrobáky, žaby, taunusy, granady, askony, kadety, konzuly, lady, amazony… Ale fajn, po štrku, popri hnedom drevenom plote, nad plytkou priekopou, čo oddeľovala našu ulicu Nordåsen Ringvei od Elgstien, križovala celú oblasť a prechádzala ešte cez ďalšie dve sídliská. Svah z tmavej mastnej pôdy, čo klesal od kraja cesty do lesa! Ako z nej takmer ihneď klíčili malé, tenké, zelené steblá: krehké, akoby osirelé v čiernom svete okolo, a na ďalší rok sa množiace takmer brutálnou rýchlosťou, kým pôdu nepokryl hustý, bujarý porast. Stromčeky, tráva, náprstníky, púpavy, paprade a kríky celkom zmazali dovtedy zreteľnú hranicu medzi cestou a lesom. Kopec, chodník s nízkym obrubníkom a tá úžasná voda, čo presakovala, tiekla a vytvárala potôčiky, keď pršalo! Cestička doprava, skratka do nového supermarketu B-Max. Malý močaristý fľak vedľa, nie väčší než dve parkovacie miesta na parkovisku, brezy, čo smädné viseli nad ním. Olsenov dom na vrchole malého vresoviska a cesta, čo sa doň zarezávala. Volala sa Grevlingveien. V prvom dome vľavo býval John a jeho sestra Trude, na pozemku, ktorý bol v podstate len kopou kameňa. Vždy som sa tam bál chodiť. John hádzal kamene a snehové gule po okoloidúcich, navyše mal vlčiaka… A ten vlčiak… Ach, už si spomínam. To bola riadna beštia! Priväzovali ho na verande alebo pri príjazdovej ceste, štekal na každého, čo sa priblížil, pobehoval na malom území, kam ho pustila vôdzka, zavýjajúc a skučiac. Bol vyziabnutý, mal žlté, choré oči. Jedného dňa sa za mnou rozbehol dolu kopcom s Trude v pätách, ťahal za sebou vôdzku. Učili ma, že keď človeka prenasleduje zviera, nemá utekať. Napríklad pri medveďovi v lese treba zostať nehybne stáť a tváriť sa, že nič, a presne to som urobil. Zastal som ihneď, keď som zbadal, ako sa na mňa rúti. Ani trochu som si nepomohol. Vôbec ho nezaujímalo, že stojím nehybne, otvoril papuľu a zahryzol sa mi do predlaktia, kúsok od zápästia. Trude dobehla o sekundu neskôr, schmatla vôdzku a trhla ňou tak silno, že psisko kamsi odletelo. S plačom som utekal domov. Všetko na tom psisku ma desilo. Jeho brechot, žlté oči, sliny, čo mu tiekli z papule, okrúhle, ostré zuby, ktoré sa mi otlačili do ruky. Doma som ani necekol, bál som sa, že mi budú nadávať, lebo dôvodov na výčitky bolo veľa: Nemal som tam byť práve vtedy, nemal som revať, veď to bol len pes, to sa naozaj musím báť psa? Od toho dňa som meravel hrôzou vždy, keď som zbadal to psisko. A to ma desilo ešte väčšmi, lebo som nečítal len to, že človek má pri útoku nebezpečného zvieraťa nehybne stáť. Naučili ma, že pes vie vyňuchať strach. Neviem, kto mi to povedal, ale patrilo to k veciam, čo človek proste vie. Pes cíti, keď sa ho bojíš. Vtedy sa zľakne aj on a začne byť agresívny, prejde do útoku. Ak sa ho človek nebojí, je milý a poslušný.

Koľko som len nad tým premýšľal. Ako môže pes vyňuchať strach? Ako vonia strach? A dá sa tváriť, že sa človek nebojí, aby si pes nevšimol skutočný pocit, čo sa skrýva pod maskou nebojácna?

Aj Kanestrøm, ktorý býval o dva domy nad nami, mal psa, zlatého retrievera. Volal sa Alex a bol krotký ako jahňa. Motal sa pánovi Kanestrømovi okolo piat, kamkoľvek sa ten vybral, no s rovnakou láskou sa venoval každému zo štyroch detí. Milé očká a akoby mäkké, priateľské pohyby. Ale aj toho som sa bál. Lebo keď som sa zjavil pri dome a chystal som sa zazvoniť, rozštekal sa. Nie opatrne, priateľsky alebo spýtavo, ale mocne, hlboko a dunivo. Vtedy som zmeravel.

„Ahoj, Alex,“ zašepkal som, keď nikto nebol nablízku.

„Vieš, nebojím sa ťa. To nie je o tom.“

Ak tam niekto bol, musel som vojsť a tváriť sa, že sa nič nedeje. Predieral som sa cez ten brechot, a keď Alex stál predo mnou s otvorenou papuľou, sklonil som sa k nemu a párkrát som ho potľapkal po boku. Srdce mi búchalo v hrudi, všetky svaly mi ochabli hrôzou.

„Ticho, Alex!“ zvykol ho zahriaknuť Dag Lothar, ak práve vychádzal po úzkej cestičke z pivnice alebo mi kráčal v ústrety z domu.

„Karl Ove sa bojí, keď štekáš, ty hlúpe psisko.“

„Nebojím sa,“ odvetil som. Dag Lothar sa na mňa len meravo usmial, akoby ma varoval, nech sa ani nepokúšam tváriť.

A potom sme išli. Kam sme išli?

Do lesa.

Nadol k Ubekilenu. Nadol k mólam. Nahor na most.

Nadol do Starého Tybakkenu.

K fabrike, kde skladali plastové člny. Na kopec.

K jazierku Tjenna. Nahor do B-Maxu. Nadol do Finy.

Ak sme sa nezostali motať na našej ulici alebo sme neposedávali pred niektorým z domov, alebo na obrubníku, alebo v korune čerešne, čo nepatrila nikomu.

To bolo všetko. To bol celý svet. Ale aký to bol svet!

Nórske sídlisko nemá korene v minulosti ani konáre v oblohe budúcnosti, na rozdiel od niekdajších predmestí. Vznikalo ako pragmatická odpoveď na otázku, kde majú bývať všetci prisťahovalci do mesta. Ubytujme ich v lese, upravíme pozemky a ponúkneme im ich na predaj. Jediný pôvodný dom patril Beckovcom, otec prišiel z Dánska a postavil dom vlastnými rukami uprostred lesa. Nemali auto, umývačku riadu ani televízor. Ani len záhradu, len kus udupanej zeme medzi stromami. Polienka naukladané pod igelitom a v zime hore dnom prevrátený čln. Dve sestry, Inga Lill a Lisa, chodili do školy a prvé roky sa o mňa s Yngvem starali. Ich brat sa volal John, bol odo mňa o dva roky starší, obliekal sa do čudných, doma šitých šiat a vôbec ho nezaujímalo nič z toho, čo zaujímalo nás. Venoval sa niečomu inému a my sme nevedeli, čo to je. Keď mal dvanásť, postavil si vlastný čln. Nie ako my, čo sme si skladali plte zo snov a z túžby po dobrodružstve, ale skutočný, poriadny čln. Mal sa stať terčom šikanovania, no nestal sa, akoby mal na to od nás priveľký odstup. Nepatril k nám a ani sa o to nesnažil. Jeho otec, bicyklujúci Dán, ktorý možno už v detstve v Dánsku sníval, ako bude bývať sám uprostred lesa, určite zosmutnel, keď uvidel predložené a schválené plány na výstavbu sídliska a prvé stavebné stroje mu zastali priamo pod oknami. Rodiny sa sem sťahovali z celého Nórska a všetky mali deti. V dome cez ulicu bývali Gustavsenovci, on hasič, ona domáca gazdiná, prišli z Honningsvågu, ich deti sa volali Rolf a Leif Tore. V dome nad nami bývali Prestbakmovci, on učil v škole, ona bola zdravotná sestra, prišli zo severu, ich deti sa volali Gro a Geir. O dom ďalej Kanestrømovci, on pracoval na pošte, ona bola doma, prišli z Kristiansundu, ich deti sa volali Steinar, Ingrid Anne, Dag Lothar a Unni. Na druhej strane Karlsenovci, on námorník, ona predavačka, južania, ich deti sa volali Kent Arne a Anne Lene. Nad nimi Christensenovci, on námorník, jej povolanie som nezistil, deti sa volali Marianne a Eva. Na druhej strane bývali Jacobsenovci, on typograf, ona domáca, obaja z Bergenu, ich deti sa volali Geir, Trond a Wenche. Nad nimi Lindlandovci, južania, deti sa volali Geir Håkon a Morten. Kdesi tam som začal strácať prehľad, minimálne v menách a povolaniach rodičov. Bente, Tone Elisabeth, Tone, Liv Berit, Steinar, Kåre, Rune, Jan Atle, Oddlaug, Halvor, tak sa volali deti.

Väčšinou boli moji rovesníci, najstarší o sedem rokov starší odo mňa, najmladší o štyri roky mladší. Piati z nich sa mali stať mojimi spolužiakmi.

Presťahovali sme sa v lete 1970. Väčšinu domov vtedy ešte len stavali. V detstve ma sprevádzala prenikavá výstražná siréna, čo sa ozývala pred každým výbuchom. A s ňou aj zvláštny pocit zániku, keď sa vlny po výbuchu šíria v zemi a rozochvejú dlážku v dome. Pripadalo mi normálne, že jestvuje spojenie nad zemou, cesty, elektrické drôty, les aj more, no znepokojovalo ma, že sa javy šíria aj pod zemským povrchom. Nemala by byť pôda pod našimi nohami dokonale neotrasiteľná a nepreniknuteľná? Zároveň ma aj s ostatnými chlapcami priťahovali všetky otvory v zemi. Neraz sme sa zbehli okolo jednej z mnohých jám, čo vykopali v susedstve, či už ako prípravu pre vodovodné potrubie alebo káble s elektrinou, alebo ako priestor pre budúcu pivnicu. Dívali sme sa do jej hĺbky, na žltý piesok, na čiernu, hnedú alebo červenohnedú zeminu, na sivú hlinu a na dno, čo vždy skôr či neskôr pokryla sivožltá a nepreniknuteľná vodná hladina, občas narušená jedným či dvoma vytŕčajúcimi balvanmi. Nad dierou sa týčil žltý alebo oranžový ligotavý bager, nie nepodobný dravcovi, s lopatou ako zobákom na konci dlhého krku, vedľa neho zaparkovaný nákladiak, ktorého reflektory pripomínali oči, nárazník ústa a plachtou zakrytá nákladná časť chrbát. Ak išlo o väčší projekt, mohol tam stáť aj buldozér alebo sklápacie auto, väčšinou žlté s obrovskými kolesami s dezénom, do ktorého sa nám zmestila aj dlaň. Keď sa na nás usmialo šťastie, našli sme v okolí jamy zväzok káblov, ihneď sme ho zbalili, lebo káble mali v našom živote vysokú hodnotu. V okolí vždy stáli aj drevené konštrukcie vysoké ako dospelý chlap, pripomínali cievky na nite, odvíjali z nich kábel, a kopy hladkých červenohnedých plastových rúr s priemerom ako naše predlaktie. Ďalej kopy betónových rúr a pripravených betónových výstuží, drsných a pekných, o čo- si vyšších od nás, výborne sa na ne lozilo, dlhé koberce starých rozrezaných pneumatík, čo používali pri nasadení výbušnín, kopy drevených stĺpov, pripravených na natiahnutie telefónnych káblov, zelených od impregnačných farieb, škatule s dynamitom, unimobunky, v ktorých sa prezliekali a obedovali robotníci. Ak tam boli, sledovali sme ich z ohľaduplnej vzdialenosti. Keď odišli, liezli sme do jám, štverali sme sa na navŕšenú hlinu, skúšali sme udržať rovnováhu na rúrach, stláčali sme kľučky na unimobunkách a nazerali sme do okien, liezli sme do betónových výstuží, pokúšali sme sa odkotúľať bubny s káblami, plnili sme si vrecká odrezkami drôtov, plastových kľučiek, káblov. Tí robotníci stáli v našom svete nad všetkými ostatnými, nijaká práca sa nám nezdala zmysluplnejšia. Nezaujímali ma technické detaily ani značka stavebných strojov. Okrem zmien v krajine ma najväčšmi fascinovali stopy ich vlastného života, ktoré prácu sprevádzali. Keď si napríklad z oranžovej kombinézy alebo modrých, voľných nohavíc vytiahli hrebeň, aby sa učesali, s prilbou pod pazuchou, medzi strojmi, v ich vrčaní či búchaní. Alebo ten mystický, takmer nepochopiteľný okamih, keď popoludní vyšli z unimobunky v celkom všedných šatách, nastúpili do svojich áut a odišli preč ako bežní chlapi.

Aj iných robotníkov sme pozorne a neúnavne sledovali. Keď sa v našej blízkosti zjavil niekto od telekomunikácií, správa sa šírila medzi deťmi ako dymový signál. Auto, robotník, montér, a s ním jeho ÚŽASNÉ lezecké mačky! Obul si ich, opásal sa remeňom s nástrojmi, pripol sa k lanu, čo viselo okolo stĺpa, aby sa pomalými a uvážlivými, ale pre nás DOKONALE nepochopiteľnými pohybmi začal štverať nahor. Ako je to MOŽNÉ? So vzpriamenou chrbticou, bez zjavného úsilia sa KĹZAL na vrchol. Veľkými očami sme ho sledovali pri práci vysoko nad zemou, neprichádzalo do úvahy, že by niekto z nás vtedy odišiel domov, lebo veď už čoskoro začne opäť schádzať, rovnako ľahko, nenútene a nepochopiteľne. Kiežby sme mali také topánky, s ich kovovou tyčkou skrútenou ako slimák, čo sa obmotávala okolo stĺpa! S nimi by sa žilo!

A potom robotníci v kanáloch. Zaparkovali vedľa jedného z mnohých poklopov, buď v samotnom asfalte na ceste, alebo s murovaným obrubníkom vedľa cesty. Obuli si čižmy, čo im siahali až po PÁS! Vypáčili okrúhly a neskutočne ťažký poklop kanála, odložili ho nabok a vliezli dnu. Najprv im v diere zmizli nohy, potom stehná, brucho, hruď a napokon hlava… A vliezli predsa do tunela! V ktorom tečie voda! A dá sa v ňom chodiť! Bože, to je úžasné. Možno je teraz niekde pri bicykli Kenta Arneho, pohodenom na chodníku asi dvadsať metrov od nás, ale pod zemou! Alebo je to inak a tieto poklopy sú akési stanice, akési studne, odkiaľ sa dajú kontrolovať potrubia a čerpať voda, keď horí? Nikto to nevedel presne. Zakázali nám čo len priblížiť sa ku kanálu, keď mal otvorený poklop. A nikto sa neodvážil spýtať. Nikto z nás nemal dosť sily, aby sám zdvihol ťažký kovový poklop v tvare mince. A tak to zostalo záhadou, rovnako ako veľa vecí v tom čase.

Pred nástupom do školy sme mali dovolené chodiť, kam nás oči viedli, až na dve výnimky. Tabu bola hlavná cesta, čo prichádzala cez most k čerpacej stanici Fina. A more. Nikdy nechoď k moru sám!, prízvukovali nám rodičia. Ale prečo vlastne? Boja sa, že spadneme do vody? Nie je to preto, prezradil nám ktosi, keď sme sedeli na kopci nad malou lúčkou, kde sme občas hrávali futbal, a dívali sme sa na vodu asi tridsať metrov pod nami, ku ktorej sa prudko zvažoval hrebeň. Môže za to vodník, ktorý kradne deti.

„Kto to povedal?“

„Mama a tato.“

„On žije tu?“

„Áno.“

Skúmavo sme sa zadívali na sivastú hladinu v Ubekilene. Zdalo sa celkom pravdepodobné, že pod ňou niekto číha.

„Len tu?“ spýtal sa ktosi. „Tak potom poďme niekam inam. Napríklad k Tjenne?“

„Alebo na Malý Havaj?“

„Tam sú zas iní vodníci. Sú nebezpeční. Je to pravda. Povedali mi to mama s tatom. Kradnú deti a topia ich.“

„Vylezie aj sem?“

„Neviem. Ale nemyslím si to. Nie. Je to príliš ďaleko. Nebezpečenstvo číha len na brehu.“

Od toho dňa som sa bál vodníka, ale inak, ako som sa bál líšok. Ich predstava ma desila, a keď som videl, ako sa pohol krík a začul som šuchot v lístí, rozbehol som sa do bezpečia, teda na čistinku v lese, alebo medzi domy, kam si nijaká líška netrúfla. Veru, tak som sa bál líšok, že stačilo, aby Yngve, ležiac nado mnou v poschodovej posteli, povedal som líška, idem si po teba, a ja som zmeravel od hrôzy. Nie, nie si líška, zašepkal som. Ale áno, trval na svojom, naklonil sa nado mňa a zahnal sa po mne rukou. A hoci sa správal takto, hoci ma občas strašil, chýbal mi, keď sme dostali každý svoju izbu a zrazu som mal spávať sám. Nebál som sa viac, veď aj v novej izbe ma chránili múry domu, ale aj tak to nebolo to isté, ako mať ho v posteli nad sebou. Veď mi vtedy stačilo zašepkať, Yngve, bojíš sa? a on odpovedal nie-e, prečo by som sa mal? Nemáš sa čoho báť. A ja som vedel, že má pravdu, a to ma upokojilo.

Strachu z líšok som sa zbavil ako sedemročný. Jeho miesto však rýchlo vyplnili iné veci. Raz ráno som prechádzal okolo televízora, bol zapnutý, hoci nikto pred ním nesedel, dávali nejaký film, a vtedy, nie, ach nie, kráčal po schodoch muž bez hlavy! Ááá! Rozbehol som sa do svojej izby, ale to nepomohlo, aj tam som si pripadal bezbranný a celkom sám, a tak som musel bežať za mamou, ak bola doma, alebo za Yngvem. Pohľad na muža bez hlavy ma prenasledoval, a to nielen v tme, na rozdiel od iných hrôz, s ktorými som bojoval. Nie, muž bez hlavy sa mi zjavil aj za bieleho dňa, a ak som bol v tej chvíli sám, nepomohlo mi, že slnko svieti a vtáky spievajú, srdce sa mi rozbúchalo a hrôza mi ochromila každučký nerv. Bolo azda ešte horšie, keď tma prichádzala aj za svetla.

Veru, ak som sa niečoho naozaj bál, bola to tma v svetle. Hrozné bolo, že som si nevedel pomôcť. Nepomohlo mi kričať o pomoc ani stáť medzi domami, ani len utekať. A potom prišla do môjho sveta obálka Detektívneho časopisu, ktorú mi raz ukázal tato, uchovával si ho od detstva. Bola na nej kostra s mužom na chrbte, a kostra zvrtla hlavu a dívala sa na mňa svojimi prázdnymi očami. Aj tej kostry som sa bál, tiež sa vynárala v možných aj nemožných súvislostiach. Bál som sa aj teplej vody v kúpeľni. Keď totiž človek pustil teplú vodu, v potrubí sa ozval strašný škripot, a keď ju človek hneď nevypol, začalo v potrubí klepotať. Tieto divoké a hlasné zvuky ma desili. Dalo sa im však vyhnúť. Bolo treba najprv pustiť studenú vodu, a potom postupne pridávať teplú. Mama, tato a Yngve to robili tak. Ja som to skúšal, ale prenikavý zvuk, čo sa zarezával do stien, nasledovaný buchotom so zrýchľujúcou sa frekvenciou, akoby kdesi dole niekto zúril, sa spustil hneď, keď som otvoril kohútik s teplou vodou. Rýchlo som ho vypol a vybehol som v hrôze z kúpeľne. A tak som sa buď umýval v studenej vode, alebo som ráno vliezol do Yngveho špinavej, ale vlažnej vody vo vani.

Psy, líšky a vodovodné potrubia predstavovali konkrétnu a fyzickú hrozbu. To mi pomáhalo. Buď tam boli, alebo neboli. Muž bez hlavy a vyškerená kostra však patrili mŕtvym, a proti tomu nejestvovala pomoc. Zjavovali sa všade, v skrini, keď ju človek po tme otvoril, na schodoch, keď na ne človek vyšiel, v lese, áno, dokonca aj pod posteľou alebo v kúpeľni. Vlastný zrkadlový odraz v okne sa mi spájal s týmito netvormi, možno preto, lebo som ho videl len v tme, ale bola to hrozná predstava vidieť vlastnú tvár v čiernom okne a predstavovať si, že tá tvár nie je moja a díva sa mňa mŕtvola.

Table of Contents

ŠTVRTÁ ČASŤ