Přeložila:

KATEŘINA TOMCOVÁ

Ed McBain: Romance

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 1995 by Hui Corporation

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2148. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Romance vydaného

nakladatelstvím Hodder and Stoughton, Londýn v roce 1995

Český překlad © 2017 Kateřina Tomcová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2017 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2017 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0751-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0752-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Ed McBain

Romance

Tuto knihu věnuji

svému synovi a jeho ženě, Marku Hunterovi

a Lise Bloch-Mohrange Hunterové.

Velkoměsto na těchto stránkách je vymyšlené.

Lidé a místa, to vše je fiktivní.

Pouze postup policie vychází ze zavedené

pátrací techniky.

1

Kling telefonoval z venkovní telefonní budky, protože nijak netoužil po tom, aby ho odmítla na místě natolik veřejném, jako byla kancelář detektivů na policejní stanici. Nechtěl riskovat výsměch mužů, s nimiž pracoval ve dne v noci, mužů, kterým často svěřoval vlastní život. Nechtěl vůbec volat ze stanice. Na každém patře tam měli telefonní automaty, jenže budova fungovala jako maloměsto, kde se šeptanda rychle šíří. Nechtěl, aby ho někdo zaslechl, jak zakopává o slova, až ho odmítne. Měl pocit, že je to velice pravděpodobná možnost.

Stál tedy venku uprostřed lijáku asi jeden blok od stanice, u modré plastové mušle, v níž byl připevněný telefonní automat. Vytočil číslo, které mu operátorka vyhledala v policejním adresáři a které si zapsal na teď už skoro promáčený útržek papíru. Čekal, zatímco telefon zvonil. Jednou, dvakrát, třikrát, čtyřikrát, pětkrát, to už si myslel: určitě není doma, šestkrát, sedm-

„Prosím?“

Když uslyšel její hlas, polekal se.

„Haló… ehm, Sharon?“ řekl. „Doktorka Cookeová?“

„Kdo volá, prosím?“

Znělo to netrpělivě a přísně. Kolem něho lilo jako z konve. Radši zavěs, pomyslel si.

„Tady Bert Kling,“ představil se.

„Kdo?“

Pořád byla přísná. Ale teď trochu zmatená.

„Detektiv Bert Kling,“ vysvětlil. „Setkali jsme se… ehm… v nemocnici.“

„V nemocnici?“

„Tento týden. Ta přestřelka s rukojmím. Georgia Mowbryová.“

„Ano?“

Snažila se vzpomenout si, kdo jí to vlastně volá. Evidentně to bylo nezapomenutelné setkání, říkal si v duchu. Nesmazatelný dojem.

„Byl jsem tam s vyšetřovatelkou Burkeovou,“ připomněl a už byl připravený to vzdát. „To je ta zrzavá policajtka z útvaru pro osvobozování rukojmích. Byla s Georgií, když…“

„Aha, ano, už vím. Jak se máš?“

„Fajn,“ řekl a spěšně pokračoval. „Volám, abych ti řekl, že je mi Georgiiny smrti moc líto.“

„To je od tebe moc milé.“

„Já vím, že jsem měl zavolat dřív…“

„Ale kdepak, vážím si toho.“

„… ale zrovna jsme pracovali na složitém případu…“

„Já to chápu.“

Georgia Mowbryová zahynula ve středu večer. Dnes byla neděle. Najednou ji napadlo, o co tady asi jde. Když zazvonil telefon, zrovna četla noviny. Článek o včerejších nepokojích v parku. Černí proti bílým. Černoši a běloši se vzájemně zabíjeli s pistolemi v rukou.

„Takže… ehm… vím, že to pro tebe musí být těžké,“ vypravil ze sebe. „A tak mě… napadlo, že bych ti… rád řekl, že s tebou cítím.“

„Děkuju,“ odpověděla.

Rozhostilo se ticho.

Pak. „Ehm… Sharon…“

„Mimochodem, já jsem Sharyn,“ poznamenala.

„Vždyť ano, to přece říkám.“

„Ne, ty říkáš Sharon.“

„Aha.“

„Ale já se jmenuju Sharyn.“

„Já vím.“ Teď už byl totálně zmatený.

„Na konci je ypsilon,“ vysvětlila.

„Jo tak,“ pochopil. „Dobře, díky. Omlouvám se. Sharyn. Tak je to správně.“

„Co je to tam za rámus?“ vyptávala se.

„Co jako?“

„Ty zvuky, co slyším.“

„Zvuky? Jo, to asi bude ten liják.“

„Liják? Kde vlastně jsi?“

„Volám zvenku.“

„Z telefonní budky?“

„Ani ne. Je to jen taková ta menší mušle. Asi slyšíš, jak voda dopadá na tu umělou hmotu.“

„Takže ty stojíš venku v dešti?“

„No, tak nějak.“

„Vy nemáte v kanceláři telefon?“

„Ale jasně, máme. Jenže…“

Čekala, co řekne.

„Já jsem… ehm… nechtěl, aby mě někdo slyšel.“

„A proč ne?“

„Protože jsem… Nevěděl jsem, jak budeš reagovat na… něco takového.“

„A na co jako?“

„Když… Když tě pozvu na večeři.“

Ticho.

„Sharyn?“

„Ano?“

„Víš, když jsi velitelka zdravotní služby a tak,“ vysvětloval. „Teda vlastně zástupkyně.“

Překvapeně poslouchala.

„Prostě jsem myslel, že by ti to třeba mohlo vadit. Že jsem jenom detektiv třetí třídy.“

„Aha.“

O tom, že je blonďák a ona černoška, ani slovo.

Ticho pokračovalo.

„Tak vadí ti to?“

Nikdy v životě nebyla na rande s bělochem.

„A co mi má vadit?“ nechápala.

„No, myslím to, že máš vyšší hodnost?“

„To je mi jedno.“

Ale co to ostatní? ptala se v duchu. Vždyť černoši s bělochy se tady zabíjejí jen tak, na veřejných místech! Co tohle, detektive Klingu?

„Když je dneska takový deštivý den,“ pokračoval, „říkal jsem si, že by bylo fajn dát si večeři a pak třeba zajít do kina.“

S bělochem, doplnila v duchu.

Řekněte mojí mámě, že jdu na rande s bělochem. Mámě, co jim na kolenou vytírala podlahu!

„Služba mi končí ve čtyři,“ mluvil dál. „Zajdu domů, dám si sprchu a v šest tě vyzvednu.“

Slyšíš ho, mami? Ten bílej chlap mě chce vyzvednout v šest! Chce mě vzít na večeři a do kina.

„Pokud teda nemáš jiný plány,“ dodal.

„Ty tam opravdu stojíš v tom dešti?“ zeptala se.

„No jo,“ odpověděl. „Tak co?“

„Co co?“

„Máš jiný plány?“

„Nemám. Ale…“

Tak to řekni, pobízela se v duchu. Postav se k tomu čelem. Zeptej se ho, jestli ví, že jsi černá. Řekni mu, že jsi nikdy nic podobného neudělala. Řekni mu, že tvoje máma vyskočí z kůže. Že nemáš zapotřebí, aby ti někdo takhle komplikoval život, řekni mu…

„Hele… myslíš, že by se ti třeba chtělo?“ naléhal. „Zajít do kina, dát si večeři…?“

„Proč o to tak stojíš?“ zeptala se.

Na chvíli se zarazila. Představila si ho, jak stojí venku v tom dešti a přemýšlí o její otázce.

„No…,“ začal, „protože mám dojem, že by nám spolu mohlo být fajn, to je všechno.“

Úplně ho viděla, jak pokrčil rameny. Jak jí volá zvenku, kde prší, protože nechce, aby někdo jiný slyšel, že ho odmítla ženská s vyšší hodností. Bylo fuk, jestli je černá nebo bílá, šlo mu jen o to, že on je pouhý detektiv a ona zástupkyně velitele celé lékařské služby. Jak prosté. Skoro se usmála.

„Nezlob se,“ ozval se zase, „ale myslíš, že bys mi mohla odpovědět? Je tady trochu mokro.“

„V šest to bude fajn,“ řekla.

„Bezva,“ on na to.

„Zavolej mi znova, až budeš v suchu. Dám ti adresu.“

„Fajn,“ opakoval, „super. To je super. Dík, Sharyn. Zavolám, hned jak se vrátím do kanclu. Co máš ráda? Znám jednu italskou…“

„Jdi se už schovat,“ přerušila ho a rychle položila sluchátko.

Srdce jí tlouklo jako o závod.

Panebože, pomyslela si, do čeho se to tady pouštím?

Ta zrzka mu právě vykládala, že jí někdo vyhrožuje telefonem. Pozorně poslouchal. Šest telefonátů za uplynulý týden, řekla. Pořád tentýž muž. Mluví tiše, skoro šeptem, a tvrdí, že ji zabije. Na druhé straně místnosti nějaký pomenší muž v košili s krátkým rukávem bral u stolu otisky fousáči v černém tričku.

„Kdy ty telefonáty začaly?“

„Minulý týden,“ odpověděla žena. „Poprvé volal v pondělí ráno.“

„Dobrá, tak si zapíšeme informace,“ řekl muž a zasunul do psacího stroje formulář pro podání trestního oznámení u vyšetřovacího útvaru newyorského policejního velitelství. V podpažním pouzdru měl pistoli osmatřicítku a na sobě košili s krátkým rukávem stejně jako ten muž, který u stolu bral otisky. „Řeknete mi svoji adresu, prosím?“

„Východní jedenasedmdesátá, číslo 314.“

„Tady na Manhattanu?“

„Ano.“

„Číslo bytu?“

„6B.“

„Jste vdaná? Svobodná? Rozve–“

„Svobodná.“

„Máte zaměstnání?“

„Jsem herečka.“

„Ano?“ Detektiv v náhlém zájmu povytáhl obočí. „A už jsem vás v něčem viděl?“

„No… Hodně pracuju pro televizi. Minulý měsíc jsem třeba dělala Zákon a pořádek.“

„Vážně? To je dobrej seriál. Dívám se na něj v jednom kuse. V kterém dílu jste byla?“

„V tom o potratech.“

„Fakt? Ten jsem viděl. Akorát před měsícem!“

„Ano, ano. Promiňte, detektive, ale…“

„To je můj nejoblíbenější seriál. Natáčejí to přímo tady, v New Yorku, víte? Budete hrát ještě v dalším dílu?“

„Teď zrovna zkouším jednu hru na Broadwayi.“

„Fakt, jo? Jakou hru? Jak se to jmenuje?“

„Romance. Detektive –“

„A o čem to bude?“

„To se dost složitě vysvětluje. Víte, já se potřebuju vrátit zpátky do divadla…“

„Jo, jasně.“

„… a ráda bych…“

„Ale jo, rozumím.“ Už byl zase věcný a položil prsty na klávesnici stroje. „Takže říkáte, že ty telefonáty začaly minulé pondělí. To bylo…“ Zahleděl se na kalendář na stole. „Máme prosinec…“

„Devátého.“

„Správně, devátého prosince.“ Mluvil a přitom psal. „Můžete mi přesně zopakovat, co ten chlap říkal?“

„Řekl jenom ‚zabiju tě, slečinko‘.“

„A co pak?“

„Pak už nic.“

„On vám říká ‚slečinko‘? Žádné jméno?“

„Ne, žádné jméno. Jenom ‚zabiju tě, slečinko‘. A potom zavěsí.“

„A co nějaké výhrůžné dopisy?“

„Nic.“

„Nevšimla jste si, že by se po domě potloukal někdo podezřelý nebo…“

„Ne.“

„… že by vás někdo sledoval cestou do divadla nebo…“

„Ne.“

„Musím vám po pravdě říct, slečno –“

„Tady by bylo možná dobrý, kdybys trochu zaváhal,“ ozval se Kendall.

Oba herci si zastínili oči a mžourali do setmělého hlediště. Žena, která hrála herečku, řekla „Ashley, nějak mi nesedí –“, ale Kendall ji okamžitě přerušil.

„Scéna patnáct! Připomínky projdeme později.“

„Jenom se chci Freddieho zeptat na jednu repliku.“

„Později, Michelle,“ odbyl ji Kendall.

Michelle si krátce, nasupeně povzdechla a vyměnila si dlouhý pohled s Markem Rigantim, hercem hrajícím detektiva, co tak obdivuje Zákon a pořádek. Potom s ním zašla do portálu. Herec, který hrál druhého detektiva, si u stolu povídal s vousatým hercem, který hrál jeho vězně.

Freddie Corbin se uprostřed šesté řady okamžitě obrátil na Kendalla a řekl: „Kdyby brali otisky nějakému zloději, tak by určitě u sebe neměli zbraně.“

„To můžu změnit,“ odtušil Kendall. „Ale Freddie, my si musíme spíš promluvit o…“

„Úplně to kazí celkový reálný dojem,“ pokračoval Corbin.

Jeho plné a úctyhodné jméno znělo Frederick Peter Corbin III., ale všichni přátelé mu říkali Frede. Ovšem Kendall ho hned při seznámení začal oslovovat Freddie, což po něm pochopitelně přejali i herci, takže teď mu každý, kdo na tomhle projektu pracoval, říkal Freddie. Corbin, který napsal dva romány o policajtech z New Yorku, věděl, že jde o starý policejní trik. Familiární zdrobněliny se u vězňů používaly k tomu, aby se narušila jejich sebeúcta a hrdost. Jo tak ty si myslíš, že jsi pan Corbin, co? Tak, Freddie, teď nám pěkně pověz, kdepak jsi byl v noci na třináctého června, no?

„Navíc,“ pokračoval, „se mi zdá, že zbytečně přehrává, když zjistí, že je herečka. Bylo by zábavnější, kdyby naopak to svoje nadšení tlumil.“

„Ano,“ souhlasil Kendall. „Což nás přivádí k té scéně samotné.“

Kendallovo celé jméno bylo Ashley Kendall. Nenarodil se s ním, ale právoplatně je přijal před třiceti lety, takže to podle Corbina více či méně jeho skutečné jméno bylo. Ovšem jméno Frederick Peter Corbin III. skutečně bylo Corbinovo jediné a pravé jméno, tak a nejinak. A tohle byla jeho první zkušenost s nějakým režisérem. Začínal zjišťovat, že podle režisérů není jejich úkolem scénář zrežírovat, ale předělat. A začínal je proto nenávidět. Přinejmenším nenáviděl Kendalla. A zjišťoval, že všichni režiséři jsou idioti.

„A co je s tou scénou?“ zeptal se.

„No… nezdá se ti tak trochu povědomá?“

„Ona přece má být povědomá. Je to policejní rutina. Takhle to chodí pokaždé, když člověk přijde na policii ohlásit…“

„Ano, ale takovou scénu jsme už viděli stokrát, ne?“ namítal Kendall. „Tisíckrát. Dokonce i to, jak ten detektiv reaguje na to, že je herečka, to je přímo klišé. Jak se jí ptá, jestli ji v něčem neviděl. Chci říct, Freddie, že si velice vážím tvojí práce, toho, jak dovedně jsi dokázal vytvořit zápletku a s jakou neskutečnou pečlivostí se věnuješ detailu. Ale…“

„Ale co?“

„Myslím, že by se dal najít zajímavější způsob, jak divákovi sdělit fakt, že její život je v ohrožení. Myslím nějak divadelně.“

„Ano, vždyť je to divadelní hra,“ odtušil Corbin. „Tak předpokládám, že to chceme pojmout divadelně.“

„Já vím, že jsi skvělý spisovatel,“ pokračoval Kendall, „ale…“

„Díky.“

„Ale v divadelní hře…“

„Dramatická linie je dramatická linie,“ přerušil ho Corbin. „Tohle je příběh o herečce, která přežije…“

„Ano, já vím, o čem to je…“

„… brutální pokus o vraždu a poté dosáhne obrovského osobního triumfu.“

„Ano, já přece vím, o čem to má být.“

„Ne, o tom to prostě je.“

„Ne, tohle je hra o policajtech z New Yorku, co řeší nějaký pitomý případ.“

„Ne! O tom to není – “

„A to se ti mimochodem daří moc dobře. Myslím v tvých románech. Na detektivkách není nic špatného…“

„I když je to škvár?“ doplnil Corbin.

„To jsem říct nechtěl,“ opáčil Kendall. „Ani si to nemyslím. Jenom chci říct, že tohle by neměla být hra o policajtech.“

„Vždyť to není hra o policajtech.“

„Ach tak. Tak o čem teda je?“

„Je to hra o vítězství lidské vůle.“

„Ach tak.“

„Hra o ženě, která přežije pobodání nožem, a přesto pak v sobě najde odvahu…“

„Ano, tahle část je v pořádku.“

„A která část v pořádku není?“

„Ta s těmi policajty.“

„Ale díky těm policajtům je ten příběh uvěřitelný.“

„Ne, díky těm policajtům je z toho hra o policajtech.“

„Když nějakou ženu pobodají…“

„Jistě, jistě.“

„… tak jde na policii. Nejde za svým chiropraktikem. Nebo bys chtěl, aby šla pobodaná za chiropraktikem?“

„Ne, já…“

„Protože potom by to už nebyla hra o policajtech, ale byla by to hra o chiropraktikovi. Zamlouvalo by se ti to víc?“

„Proč musí jít na policii ještě předtím, než ji pobodají?“

„Tomu se říká psychologické napětí, Ashley.“

„Ach tak.“

„Mimochodem, tohle je příšerný verbální tik.“

„A co?“

„Jak pořád říkáš to ‚ach tak‘. A je v tom jakýsi sarkasmus. Je to skoro stejně příšerné jako říkat ‚prostě‘.“

„Ach tak.“

„Přesně.“

„Ale Freddie, řekni mi, ty máš policajty opravdu rád?“

„Ano, mám.“

„No, nikdo jiný je v lásce nemá.“

„Tomu nevěřím.“

„Nikdo jiný na celém širém světě.“

„Prosím…“

„Věř mi. Nikdo nechce sedět tři hodiny v divadle a koukat na hru o policajtech.“

„Dobře. Tohle přece není hra o policajtech.“

„Ať je to sakra o čemkoli, tak si myslím, že bychom mohli beze všeho škrtnout třetinu prvního jednání a jít přímo k podstatě děje.“

„A přijít o veškeré napětí…“

„Podle mě na tom není nic napínavého, když jde nějaká ženská na policii.“

„Přijít o vývoj postavy…“

„To se dá ztvárnit nějak jevištně…“

„Ztratit všechny…“

„… a dramatičtějším způsobem.“

Oba muži ztichli. Corbin, sedící ve tmě vedle svého režiséra, pocítil náhlou potřebu ho uškrtit.

„Řekni mi jednu věc,“ ozval se nakonec.

„Ano, copak, Freddie?“

„A prosím tě, neříkej mi Freddie.“

„To se omlouvám…“

„Jsem Fred, mám radši, když mě lidi oslovují Frede. Celkem si na tom jméně zakládám. Mám rád, když mi lidi říkají jménem, které mi vyhovuje.“

„Já taky.“

„Dobře, tak mi pověz, Ashley… proč jsi vlastně souhlasil s tím, že budeš tuhle hru režírovat?“

„Měl jsem dojem… ne, mám dojem, že má ohromný potenciál.“

„Ach tak. Potenciál.“

„Asi to bude nakažlivé,“ poznamenal Kendall.

„Protože já mám zase dojem, že má víc než pouhý potenciál. Podle mě jde o ucelený, vysoce dramatický divadelní kus, který promlouvá k lidskému srdci o touze po přežití a o vítězství. Já totiž náhodou…“

„To zní skoro jako tisková zpráva.“

„Já totiž náhodou tu zatracenou hru miluju, Ashley, a jestli k ní necítíš to samé…“

„Ne, já ji nemiluju, to ne.“

„Pak jsi vůbec neměl tuhle režii brát.“

„Tu režii jsem vzal, protože si myslím, že si tu hru můžu zamilovat.“

„Ano, pokud z ní udělám tvoji hru namísto svojí.“

„To jsem neřekl.“

„Ashley, znáš obsah smlouvy Amerického divadelního svazu?“

„Tohle není moje první režie, Freddie.“

„Frede, prosím. Ano, já uznávám, že tohle je moje první divadelní hra. A právě proto jsem si smlouvu přečetl velmi pečlivě. Uvádí se v ní, že od chvíle, kdy se hra začne zkoušet, Ashley, ani jedna replika, ani jedno slovo, ba ani čárka se nesmí změnit bez výslovného souhlasu autora. Tak to stojí ve smlouvě. My už zkoušíme dva týdny…“

„Ano, já vím.“

„A ty mi navrhuješ…“

„Abychom škrtli některé scény, ano.“

„A já ti říkám ne.“

„Freddie… Frede… jde ti o to, aby se tahle pitomá hra vůbec kdy dostala do nějakého divadla v centru města? Nebo chceš, aby skomírala tady v tom zapadákově? Protože já ti říkám, Frede, Fredíčku miláčku, že v tomhle stavu ten tvůj ucelený, vysoce dramatický divadelní kus, který promlouvá k lidskému srdci o touze po přežití a o vítězství, se akorát tak propadne rovnou do pekel, až ho tu za tři týdny poprvé předvedeme publiku.“

Corbin překvapeně mrkal.

„Přemýšlej o tom,“ dodal Kendall. „Buďto centrum města, anebo tahle prdel světa.“

Detektiv Bertram Kling bydlel v garsonce v Isole, odkud mu stačilo vyhlédnout z okna a naskytl se mu pohled na blikající světla mostu na Calm’s Point. Přes ten most by mohl snadno přejet autem, ale v tomhle hrozném velkoměstě nemělo smysl vlastnit auto, když metro bylo vždycky rychlejší a navíc výrazně bezpečnější. Horší bylo, že zástupkyně velitele lékařské služby Sharyn Everard Cookeová bydlela až na konečné linky podzemní dráhy do Calm’s Point. Pravda, to jí sice poskytovalo nádherný výhled na záliv, ale pro Klinga to znamenalo, že cesta ze stanice jen tři bloky od jeho bytu mu bude trvat dobrých čtyřicet minut.

Byla neděle pátého dubna, do Velikonoc zbývaly přesně dva týdny, ale studený déšť, který bubnoval do oken vagonu, když vlak vyjel z podzemního tunelu na povrch, tomu nikterak nenapovídal. Naproti Klingovi seděl prošedivělý stařec, který na něj neustále mrkal a olizoval si rty. Černošce sedící vedle Klinga to připadalo odporné stejně jako jemu. Ona ale bez ustání nesouhlasně mlaskala, až se nakonec zvedla a odsedla si do nejvzdálenějšího kouta vagonu. Vozem procházel žebrák, který každému vykládal, že má tři děti a nemá střechu nad hlavou. Pak přišel další, který zase tvrdil, že je veterán z Vietnamu a nemá kde spát.

Nepřestávalo pršet.

Když Kling vystoupil na ostrůvku na Farmářské třídě, kde měl podle instrukcí od Sharyn jít tři bloky rovně a pak zahnout doleva do Portmanovy, odkud měl dojít přímo k jejímu domu, převrátil se mu deštník naruby. Když se ho snažil vrátit do použitelného tvaru, zlámal přitom několik drátů, a tak ho hodil do odpadkového koše na rohu Farmářské a Knowlesovy. Měl na sobě černý plášť do deště, ale byl bez klobouku. Kráčel co nejrychleji na adresu, kterou mu Sharyn dala. Ukázalo se, že je to pěkný bytový dům se zahrádkami pouhý jeden blok od oceánu. Nedaleko zahlédl záři reflektorů nákladní lodě, která si razila cestu lijákem.

Myslel si, že tohle už nikdy v životě neudělá. Že nepůjde na rande s holkou z Calm’s Pointu. Tohle ale byla žena. Uvažoval, kolik jí asi je. Hádal jí něco mezi třiceti a pětatřiceti. Mohla být v jeho věku, přibližně. Zkrátka třicet a něco. Tak nějak. Ale kdo by počítal roky? Později toho večera mu řekla, že jí loni patnáctého října bylo přesně čtyřicet. „V ten den se narodila spousta slavných mužů,“ poznamenala. „A taky žen,“ dodala, ale dál to nerozváděla.

Když stiskl tlačítko jejího zvonku, voda z něho crčela proudem.

V duchu si znovu opakoval, že tohle je naposled.

Celá zářila nevšední krásou a z něj v tu ránu vyprchalo veškeré odhodlání.

Její pleť měla odstín pražených mandlí, oči barvy jílu zdobily kouřově modré stíny. Černé vlasy nosila složitě spletené do afro copánků a díky tomu účesu připomínala hrdou Masajku. K tomu vystouplé lícní kosti a plná ústa zvýrazněná rtěnkou v barvě burgundského. Na sobě měla šaty stejné barvy jako ty modré oční stíny, ušité z nopkové látky a s maličkými mosaznými knoflíčky. V krátké sukni a v lodičkách na vysokém podpatku vynikaly její nohy. Nevypadala jako zástupkyně velitele lékařské služby. Nemohl ani popadnout dech.

„Panebože,“ lamentovala, „ty už jsi zase promočený.“

„Deštník to vzdal,“ vysvětlil s bezmocným pokrčením ramen.

„Pojď honem dál,“ vyzvala ho a ustoupila, aby mohl projít do bytu. „Dej mi ten kabát, máme ještě čas dát si skleničku, rezervovala jsem stůl na půl sedmou. Taky jsem mohla přijet někam do města, víš, nemusel by ses vláčet až sem. Říkal jsi italskou restauraci, tady kousek je jedna pěkná, dalo by se tam dojít pěšky, ale radši vezmu auto, panebože, tohle by se dalo ždímat!“

Napadlo ji, že žvaní jako nervózní školačka.

Taky ji napadlo, že když má ty mokré světlé vlasy připláclé na čelo, vypadá hrozně roztomile.

Vzala si jeho kabát a uvažovala, jestli ho má pověsit do šatny k ostatnímu suchému oblečení, a nakonec řekla: „Pověsím ho do koupelny.“ Došla do chodby, tam se zarazila a dodala „Budu hned zpátky, udělej si pohodlí“, ukázala neurčitě směrem k prostornému obýváku a zmizela jako vánek nad savanou.

Nesměle vkročil do obývacího pokoje. Nejdřív se zastavil ve dveřích a přehlédl ho pohledem, jak to detektivové dělají. Zběžně ho přelétl cvičeným okem a spíš se zaměřoval na celkový dojem než na detaily. U stěny stálo pianino, že by hrála? Okna byla otočená na jih, tam, kde tušil zátoku, ale v tuhle chvíli jejich obrovské tabule bičoval déšť. Kožená pohovka v barvě velbloudí srsti mu připomínala kabát, který kdysi míval. Na ní byly porůznu poházené polštáře v zemitých odstínech. Na zemi koberec podobné barvy, jakou má korek. Nad pohovkou visel rozměrný obraz a na něm ulice plná lidí černé pleti. Uvědomil si, že je to černoška.

„Tak fajn,“ pronesla ode dveří, „co si dáš k pití?“ Rázně se na dlouhých nohách přenesla pokojem. To se mu na ní líbilo, že je skoro stejně vysoká jako on, jen o pár centimetrů menší. Odhadoval, že měří tak metr sedmdesát pět, sedmdesát osm, tak nějak. „Mám tady skotskou nebo skotskou,“ řekla.

„Tak já si dám třeba skotskou,“ prohlásil.

„S vodou, se sodou, čistou?“

„Trošku sody.“

„Led?“

„Ano, prosím. Moc ti to sluší,“ řekl a samotného ho to překvapilo. Bezděčně vyslovil nahlas, nač zrovna myslel.

I ona vypadala zaskočeně.

Okamžitě ho napadlo, že to neměl říkat.

„Děkuju,“ odpověděla tiše, sklopila víčka a rychle přešla k vestavěné skříni, která vypadala jako knihovna s místem pro televizi a stereopřehrávač, ve skutečnosti ale měla sklápěcí dvířka, za nimiž se skrýval bar. Díval se, jak nalévá whisky – byl to červený johnnie walker – do nízkých skleniček s kostkami ledu, jak do každé přidává trochu sody a pak je obě nese k němu. Pořád nejistě postával vedle pohovky.

„Prosím tě, posaď se,“ řekla a bezděčně se dotkla jeho mokrých vlasů. Pak, jako by ji to gesto uvedlo do rozpaků, se spěšně posadila. Počkal, až se usadí naproti němu do švestkově modrého křesílka, které se hodilo k jejím šatům, a pak společně pozvedli sklenky.

„Na zlaté dny,“ připil, „a…“

„… a purpurové noci,“ dokončila.

Oba vypadali stejně překvapeně.

„Odkud to znáš?“ zeptal se.

„A ty?“

„Od někoho, koho jsem dřív znal.“

„Já taky.“

„Každopádně je to pěkný přípitek,“ uzavřel.

„Tak na zlaté dny a purpurové noci,“ zopakovala s úsměvem.

„Amen.“

Její úsměv zářil, jako by se v tu chvíli rozsvítil měsíc.

Napili se.

„Tak fajn,“ vydechla. „Byl to dlouhý den.“

„Dlouhý týden,“ odtušil.

„Doufám, že máš rád severoitalskou kuchyni.“

„Mám.“

„Víš, opravdu mě mrzí, že jsi vážil tak dalekou cestu, ale ty sis postavil hlavu…“

„První rande,“ přerušil ji.

Podívala se na něho. Chvilku uvažovala, jestli si z ní nestřílí. Ale ne, myslel to vážně, poznala mu to na očích. Tohle bylo první rande a na prvním rande se slušelo vyzvednout děvče tam, kde bydlí. Byla v tom taková staromódní galantnost, až ji to dojalo. Najednou ji napadlo, kolik je mu asi let. Najednou jí připadal strašně mladý.

„Tak jsem se koukla, co tady hrají v kině,“ řekla. „Máš rád filmy o policajtech? Dávají jeden o bankovních lupičích v kině kousek od restaurace, poslední promítání začíná v deset deset. V kolik hodin musíš být v práci?“

„V osm.“

„Já taky.“

„A kde?“

„V Majestě. Na Rankin Plaza. To je…“

„Já vím. Tam jsem strávil dost času.“

„Jak to?“

„No, jednou jsem dostal kulku a podruhé nakládačku. Na Rankin Plaza se musíš hlásit, když potřebuješ jít na nemocenskou. Ale to určitě víš.“

„Vím.“

„V osm, to je brzo.“

„Mně stačí spát šest hodin.“

„Vážně? Jenom šest?“

„Zvykla jsem si na to, už když jsem studovala medicínu.“

„A kde to bylo?“

„Na Georgetownské univerzitě.“

„Dobrá škola.“

„To jo. Kdo tě postřelil?“

„Ale, jeden všivák. Už je to dávno.“

„A kdo tě zmlátil?“

„Pár dalších všiváků.“

„Rád si hraješ s všiváky?“

„Rád je zavírám do lochu. Proto dělám tuhle práci. A co ty? Baví tě být doktorka?“

„Strašně.“

„A mě zase strašně baví být policajtem.“

Znovu se na něho podívala. Mluvil tak bezprostředně, že to až trochu připomínalo dovedně promyšlené repliky. Znovu ji napadlo, jestli to na ni jen nehraje. Ale ne, působil zcela bezelstně, jako člověk, který prostě říká to, co ho zrovna napadá a co si myslí. Nebyla si jistá, jestli se jí to líbí. Možná ano. Uvědomila si, že si prohlíží jeho oči. Došla k závěru, že jsou zelenkavě hnědé, dalo by se říct oříškové. Zachytil její upřený pohled a na chvilku se zdál v rozpacích. Rychle sklopila oči ke sklence.

„V kolik hodin vyrážíš ráno do práce?“ zeptal se.

„Někdy to stíhám i za půl hodiny,“ odpověděla a znovu zvedla oči. Tentokrát si on prohlížel ji. Málem se odvrátila, ale vydržela to. Jejich pohledy se setkaly a zůstávaly nehybné.

„Takže v půl osmé,“ počítal.

„Ano.“

„Jestli ten film skončí o půlnoci…“

„To by měl, nemyslíš?“

„Určitě. Tak bez problémů zvládneš svých šest hodin.“

„Ano,“ souhlasila.

Oba se odmlčeli.

On přemýšlel, jestli si náhodou nemyslí, že je pitomec, když na ni takhle zírá.

Ona přemýšlela, jestli si náhodou nemyslí, že je husa hloupá, když na něho takhle zírá.

Pořád se na sebe dívali.

Nakonec řekla: „Měli bychom asi jít.“

„Správně,“ souhlasil a okamžitě vstal.

„Přinesu ti kabát,“ prohodila.

„Ty skleničky dám do dřezu,“ na to on.

„Fajn.“ Odešla do koupelny.

„A… Sharyn?“

„Copak, Berte?“

Otočila se k němu.

Bože, byla tak nádherná.

„Kde máš kuchyň?“

Michelle Cassidyová sáhodlouze vyprávěla svému agentovi o těch stupidních replikách, které v té zatracené stupidní hře musí říkat. Johnny jí s velkým zájmem naslouchal. Poslední opravdu dobrá role, kterou jí sehnal, byla v zájezdním představení s názvem Annie, když jí bylo deset. Dnes jí bylo třiadvacet, takže už uplynulo hodně vody pod mostem. Tu hlavní roli v muzikálu jí tehdy Johnny dohodil proto, že měla na desetiletou dívku silný hlas – producent tvrdil, že zní jako předpubertální Ethel Mermanová, slavná muzikálová zpěvačka –, a taky proto, že měla přesně stejnou barvu vlasů, jakou měl mít ten maličký sirotek: zrzavě oranžovou kštici, která se hodila k rozkošným šatičkám s bílou náprsenkou. Jaké má Michelle doopravdy vlasy, Johnny dobře věděl, protože s ní začal spát, už když jí bylo šestnáct.

Michelle jezdila s muzikálem Annie až do dvanácti let a osmi měsíců, kdy jí začala růst prsa, což byla pro všechny zúčastněné katastrofa. Zvláště pak pro Johnnyho, který v té době zastupoval jenom dva další klienty, z nichž jeden byl výstup s cvičeným psem. Johnny si spočítal, že ten náhlý přerod z nevinného poupátka ve vnadnou a omezenou puberťačku bude znamenat konec Michelliny herecké kariéry v roli nalezence. Její zrzavé vlasy ale pořád zářily jako semafor a pořád ji mohl nabízet jako bývalou hvězdu slavného muzikálu, přestože její pronikavý hlas získal poněkud nakřáplý odstín… (mutovali snad jenom kluci, nebo ne?) Vzal ji na konkurz do představení s názvem Oliver!, které se hrálo v restauracích. Argumentoval jejími zkušenostmi v roli sirotka, možná by stačilo jí stáhnout prsa obvazem, jenže režisér prohlásil, že vypadá až moc jako holka, světe, div se! Tak jí Johnny díky těm vlasům sehnal aspoň reklamu na pomerančový džus a pak ještě pár dalších reklam, kde hrála třináctileté fracky v rozpuku puberty ve sportovních podprsenkách a s rovnátky v puse. Když jí bylo čtrnáct, dostal ji do role jednoho z dětí v novém losangeleském nastudování muzikálu Král a já, přestože v těch tenoučkých siamských bolerkách a volných kalhotách už vypadala opravdu kapánek dráždivě.

Pravda byla taková, že Michellin hlas se tou dobou už spíš podobal mečení jehňátka na obětním stolci. Tím jehňátkem se už brzy měla sama stát, aby se tak řeklo, i když to zatím netušila. Nikdy to nebyla zvlášť dobrá herečka, i když zpívala na celé kolo, až se jeviště otřásalo. Jenže během let v televizním angažmá pochytila spoustu manýr, kvůli nimž teď působila jako bezradná amatérka. Na dětské role byla příliš stará, na role barbín zase moc mladá, i když na ně vypadala. Johnny usoudil, že zkrátka musí, aby se tak řeklo, dozrát do svého těla dřív, než jí začne shánět nějaké solidní dospělé role. Takže mezitím, aby to nebyl úplně ztracený čas, ji v šestnácti aspoň svedl v jednom motelovém pokoji v městečku Altoona v Pensylvánii, pět kilometrů od kabaretu, kde s dalšími dětmi hrála v muzikálu Za zvuků hudby.

Johnny Milton – jeho celé jméno znělo John Milton Hicks, ale zkracoval si ho na Johnny Milton, což se podle něj pro uměleckého agenta hodilo mnohem líp – teď ležel nahý v posteli vedle Michelle. Byl deštivý nedělní večer a on se zájmem naslouchal jejím lamentacím, protože si byl skoro stoprocentně jistý, že tahle první hlavní role, kterou jí od těch sirotčích let sehnal, skončí hned po premiéře v autu. Divadelní škarohlídi už hru stihli přejmenovat, místo Romance jí říkali Bezšance, což byla jasná předzvěst brzkého pádu. Johnnymu to dělalo starosti. A ještě znepokojenější byl, když mu Michelle předeklamovala některé repliky, které musela říkat v jedné scéně, kde se nějaký detektiv na stanici může zjančit z toho, že ji viděl v seriálu Zákon a pořádek.

„Představ si,“ vykládala Michelle, „tohle se odehrává v newyorským okrsku, kde je hromada divadel, na Středním Manhattanu. Tak proč by měl ten chlap učurávat z toho, že potkal někoho, kdo hrál v Zákonu a pořádku? A taky, co když ten seriál přestanou vysílat dřív, než bude premiéra? Jestli teda nějaká premiéra vůbec bude. Budeme odkazovat na něco, co v televizi už nedávají? To budem vypadat jak dinosauři. Johnny, jestli ti mám upřímně říct, co si o tom myslím, tak tahle hra smrdí jak tejden stará ryba. Chceš vědět, jak to je? Tuhle hru měl Freddie napsat pro televizi, to teda jo. To je tak na jeden díl pitomýho detektivního seriálu. Je to úplně na hovno, že to tak musím říct.“

Johnny se k jejímu názoru přikláněl.

„Jestli dojde na tu premiéru,“ nabírala Michelle obrátky, „tak budu za dva tejdny zase v kabaretu! Co za dva tejdny, za dva dny! Jestli vůbec budeš schopnej mi něco sehnat. Fakt, Johnny, koho zajímá ta holka z tý hry, koho zajímá, jestli ta se dočká svý premiéry? Protože, abys věděl, ta druhá hra smrdí ještě víc, ta hra ve hře, nebo jak tomu ten blbec Freddie říká, ta hra, co ji jako zkoušejí. Ta je ještě pitomější než ta vopravdická. A Freddie dostane dvě ceny za nejhorší hru roku, tu první za tu, co napsal, a tu druhou za tu, co napsal scénárista v tý jeho hře. Ježíšikriste, to bych fakt ráda věděla, jak jsem se zrovna já přimotala mezi tyhle dva propadáky?“

Johnny přemýšlel, co by tak mohli udělat, aby z té žalostné situace nějak vyvázli.

„A taky si myslím, že bys měl vědět, že Mark se v zákulisí chová jako pěkný prase,“ žalovala Michelle.

Mark Riganti. Herec ztvárňující postavu jménem Detektiv, která takřka padá do mdlob štěstím, když mu postava jménem Herečka sdělí, že hrála v televizním seriálu. Mark nebyl nijak skvělý herec. Vezměte mizernou hru – vlastně dvě mizerné hry, jak zdůrazňovala Michelle –, přidejte mizerného herce a mizernou herečku v hlavních rolích a výsledkem bude malér. Přesto Markovi neměl nijak za zlé to, že v zákulisí Michelle osahával, ostatně, totéž právě dělal sám.

„Řeknu Morgensternovi, ať s ním promluví,“ konejšil ji.

„To mi tak bude platný,“ odvětila Michelle. „Ten je úplně stejný prase.“

Johnny těžce vzdychl.

S Michelle byla jedna potíž. Kromě toho, že nebyla dobrá herečka, neuměla tančit a už ani neměla někdejší zpěvný hlas, se na ni v jednom kuse lepili chlapi. A ženské taky, aspoň to tvrdila. Prý jednou v Ohiu… Ta potíž byla v tom, že její vzhled čertovsky přitahoval pozornost. Lidé, jak muži, tak ženy, při pohledu na ni zapomínali, že ženská, která vypadá jako ona, by možná mohla být i dobrou herečkou. Což stejně nebyla. Takové přespříliš bujné vnady by byly propadákem v každé době, pokud by tedy holka po zbytek života nechtěla hrát jenom naivky nebo štětky. Ani to ovšem nebyla nijak bezvýznamná ambice, jak se Johnny přesvědčil u mnoha hereček, s nimiž se znal a příležitostně s nimi i spal. Jenže když má herečka výstřih nacpaný, div nepraskne, a přitom říká věty jako „tohle je nejušlechtilejší lidské poslání“, může to působit trochu rušivě ve hře, kde je talent této postavy odměněn hvězdnou slávou jen díky její odvaze, odhodlání a vytrvalosti.

Tedy poté, co ji pobodají, že.

Zápletka Freddieho hry se točila kolem Herečky, kterou pobodá nějaký šílenec, jehož totožnost se nikdy úplně neobjasní, protože podle Freddieho by vyřešení této záhady znehodnotilo uměleckou úroveň hry. Freddie měl mnoho vznešených ideálů. Například chtěl zkoumat koncept absolutního sebeobětování se ve prospěch umění. Odhodlání Herečky v jeho hře bylo myšleno jako skrytý odkaz na název samotné hry, tedy že ona prožívá svou „romanci“ ve vztahu k divadlu, které „až do hloubi duše miluje“. Právě to prohlašuje v památném monologu, který vychází z nejotřepanější scény muzikálu Chorus Line. Freddie si ve své hře libuje v úvahách o tom, že i sebemenší projev tvůrčího ducha v sobě nese neskonale hlubší význam než bezcenné a zcela přízemní motivy, jakými jsou obživa nebo podpora rodiny. Freddieho Romance byla „hra o idejích“, jak sám nadšeně vykládal Kendallovi. Kendall naproti tomu soudil, že hra je až příliš „mysteriózní“ a postrádá „serióznost“.

Ani jeden z nich zřejmě nechápal to, co Johnny věděl už od doby, kdy přečetl první detektivku: že z kachny labuť neuděláš, stejně jako z detektivky neuděláš antické drama. Protože jakmile někdo někoho bodne nožem, všechna pozornost se obrátí k oběti a všichni se zajímají jenom o jediné: kdo to udělal.

Což není tak špatný nápad, uvažoval v duchu.

Zaměřit pozornost na oběť.

ISBN 978-80-269-0750-3

Úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Motto

1