Sam Thomas

Londýnský případ

Elektronická kniha

Sam Thomas

Londýnský případ

Originální název: The Midwife and the Assassin, vydáno u Minotaur Books, New York, 2016.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2016 by Sam Thomas

All rights reserved.

Translation © Martina Buchlová, 2017

Map © Rhys Davies, 2017 © Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8114-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8115-2 (mobi)

Mojí matce, otci, nevlastní matce, nevlastnímu otci a bývalé nevlastní matce

Tato kniha je fikce. Všechny postavy a události v knize zobrazené jsou dílem autorovy imaginace.

KAPITOLA 1

Slunce pozdního podzimu stoupalo po obloze a hřálo jako pohled milující matky, zatímco já jsem se znovu modlila, aby nám Bůh seslal bouři.

Nešlo o to, že by moje statky potřebovaly déšť, sklizeň byla už skoro za námi. Prahla jsem po něčem, po čemkoli, co by učinilo přítrž ubíjející nudě života v Pontrilas. Od mého vyhoštění z milovaného Yorku už uplynuly tři roky a teď jsem žila až příliš poklidným životem na svých statcích v Herefordu. Když jsem sem dorazila, sousedky se ke mně na návštěvu jen hrnuly, hladové po vyprávění o mých dobrodružstvích na severu. Co jsem věděla o těch čarodějnicích, které oběsili? Byla pravda, že jsem jich pár na šibenici poslala já sama? Neměla jsem nejmenší chuť o takových věcech mluvit, ale nejednou mě napadlo jim říct pravdu jen proto, abych se jich zbavila. Kdyby ty laskavé a mírumilovné ženy věděly o všem, co jsem měla na svědomí, vyběhly by z mého domu a už by se nikdy nevrátily.

Ale nic takového jsem jim nikdy neřekla. Místo toho jsem se s těmi nekonečnými konverzacemi s venkovskými šlechtičnami smířila. Po pár měsících už sousedky přestaly jezdit tak často a já jsem se nedokázala přimět k tomu, abych začala navštěvovat je. Nakonec jsem si zvykla na život plný čtení a psaní. Začala jsem sepisovat knihu o umění porodnictví, aby se ostatní ženy zastávající tento úřad mohly učit ode mě místo z vlastní náročné praxe. Čas od času mě moje nájemnice přivolaly k porodu a já jsem to rozptýlení vítala. To se však vzhledem k tomu, kolik žen v okolí bydlelo, stávalo jen zřídka.

Bez ohledu na to, jak moc můj nový život trápil mě, pro Marthu Hawkinsovou, mou služebnou a zástupkyni, to bylo čiré mučení. Byla to smělá a nebojácná mladá žena, která se mnohem víc hodila pro život městské porodní báby než venkovské služebné. Mohla jsem si jen představovat, s jakou hrůzou hledí na ta léta praní a cídění, která ji čekala, dokud jsme zůstávali v Pontrilas. Vyhlídka na budoucnost bez jejího milého – a dříve i snoubence – Willa Hodgsona samozřejmě její trápení ještě násobila. Když jsme uprchly, můj synovec zůstal v Yorku a vstoupil do služeb starosty. Občas nám psal, avšak vzhledem k tomu, že Anglie zrovna válčila sama proti sobě, dopisům trvalo celé týdny nebo i měsíce, než k nám doputovaly, a jen Bůh ví, kolik se jich ztratilo docela. V posledním dopise před několika měsíci nám Will oznamoval, že se chystá do Londýna. Od té doby jsme od něj neměly zprávy.

Dokonce i Elizabeth, moji adoptivní dceru, už Pontrilas přestalo bavit. Když jsme sem dorazily, prohlížela si venkov jako něco zázračného a já jí to nemohla vyčítat. Po letech chudoby jí blahobyt mého sídla musel připadat jako samotné nebe. Ale jak se týdny a měsíce slévaly jeden do druhého, začalo vzrušení městského života chybět i Elizabeth. Nakonec jediným členem mojí domácnosti, kdo si výměnu Yorku za Pontrilas pochvaloval, byla moje služebná Hannah. Všechny ty roky, kdy jsme bydlely v Yorku, město tolerovala, ale byla ráda, že se v pokročilém věku mohla vrátit do Pontrilas. Koneckonců se tu narodila.

A tak jsme s Marthou a Elizabeth toho podzimu zachmuřeně bloumaly po domě a snily o něčem, o čemkoli, co by nás z té venkovské otupělosti vytrhlo.

K mému překvapení a úlevě naše venkovské vyhnanství skončilo jednoho říjnového odpoledne, když k nám dorazil dopis z Londýna. Poslíček ho přinesl celou cestu až z vesnice – což nebyla žádná maličkost – a moje služebná ho za to náležitě odměnila chlebem, sýrem a dvoupencí. Když jsem ho pozorovala, jak jí, připomněl mi Buka, chlapce, který byl něco jako můj syn a jehož jsem zanechala v Yorku. Nedávno mi dorazil dopis od jeho otce, takže jsem věděla, že se Bukovi daří dobře. Ze všech těch věcí z Yorku, po kterých se mi stýskalo, mě nejvíc bolela odluka od mých blízkých – Willa, Buka, mých přítelkyň a zákaznic.

Jakmile chlapec odešel, dopis jsem otevřela v přesvědčení, že je od pana Brownea, zpravodaje, kterému jsem platila, aby mi posílal novinky z města. Pan Browne už nás informoval o králově zajetí a věznění parlamentem v roce 1647 a o povstání v roce 1648, kdy viděl na vlastní oči, jak se královi přívrženci vzbouřili proti parlamentu, ale byli rychle poraženi. Jako první široko daleko jsem věděla, že se král spolčil se Skoty, kteří měli zaútočit na Anglii, a jak nemilosrdné odplaty se za to naši severní sousedé dočkali od Olivera Cromwella. Poslední dobou se dokonce šířily zvěsti o tom, že by král měl stanout před soudem za zločin vedení války proti vlastnímu lidu. Něco takového jsem si nedokázala představit, ale svět už byl vzhůru nohama tak dlouho, že nemožné mi už nepřipadalo zhola nic.

Tento dopis však od mého zpravodaje nebyl. Poslal ho jeden ze žalářníků z londýnského Toweru.

Lady Bridget Hodgsonové:

Píši jménem Vašeho synovce, Willa Hodgsona, toho času vězně v londýnském Toweru. Žádá Vás o pomoc tak brzy, jak Vám to jen bude milé.

Váš služebník, Richard Thompson

„Martho,“ zavolala jsem.

Nejspíš postřehla zmatení v mém hlase, protože když mě ve spěchu konečně našla v předpokoji, měla ruce pořád ještě od mouky.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Willa poslali do Toweru a potřebuje naši pomoc.“ Podala jsem jí dopis, aby si ho přečetla.

„Co to znamená?“ Zmateně na mě pohlédla. „Will je v žaláři a potřebuje naši pomoc, ale jen když nám to bude milé?“

„To nevím.“ Kdyby byl Will jenom obyčejný vězeň, neposílali by ho do Toweru, ale nic v dopise nenaznačovalo, jaký zločin – zda skutečný, nebo smyšlený – ho tam přivedl. Ten dopis nedával smysl.

Martha si jej přečetla ještě jednou a zamračila se. „Proč nám nenapsal sám?“ zeptala se.

„Možná mu odepřeli pero a papír,“ nadhodila jsem.

„Nebo je na to, aby psal, moc nemocný,“ odvětila Martha. „Žalářní horečka je hrozná věc a Tower je zatuchlé, smrduté místo, mnohem horší než Yorský hrad.“

„Ale kdyby byl nemocný, jeho žalářník by nám určitě vzkázal, ať si pospíšíme,“ řekla jsem. „A ten dopis vůbec nezní naléhavě. Je to podezřelé.“

„Dopis je adresovaný vám, ale pojedeme obě, že ano?“ zeptala se Martha.

„Samozřejmě,“ odpověděla jsem. „Ty znáš Londýn mnohem lépe než já. Sama bych se tam ztratila.“

„Londýn?“ Elizabeth proklouzla do místnosti, aniž bych si toho všimla, a teď si spolu s Marthou a se mnou prohlížela Willův dopis. Vzrušení v jejím hlase mi neušlo a věděla jsem, že nadcházející minuty pro mě nebudou nic snadného.

„Musíme jet s Marthou do Londýna, abychom zjistily, co ten dopis znamená,“ řekla jsem. Ty tu zůstaneš s Hannah.“

Elizabetiny oči zahořely vztekem. „Zůstat tady?“ obořila se na mě. „A co tu mám dělat? Pontrilas už mám proježděné tisíckrát skrz naskrz. Je to tu nudné a pochmurné – musíte mě vzít s sebou.“ Elizabeth při hovoru přecházela po pokoji a podzimní světlo jí rudě žhnulo ve vlasech, takže zářila jako slunce samo.

„Je to příliš daleko a příliš nejisté,“ odvětila jsem. „Nebudeme pryč dlouho.“

Elizabeth se chopila příležitosti: „Jestli tam nebudete dlouho, nevidím důvod, proč mě nevzít s sebou.“ Podívala se na Marthu v naději, že se postaví na její stranu.

Tady však i Martha, která obvykle Elizabetinu přirozenou smělost podporovala, chápala, jak je její návrh nerozvážný. „Londýn je nebezpečné místo,“ řekla. „Není to město pro dvě ženské a malou holčičku.“

„Nejsem žádná holčička, je mi dvanáct.“ Elizabeth se napřímila a pohlédla mi přímo do očí. Byla vysoká a štíhlá a zanedlouho z ní bude největší kráska v Herefordu.

„A bude s námi Matthew, musí přece kočírovat.“

„Matthew nebude s námi,“ ohradila jsem se. „Bude se mnou a s Marthou. Ty zůstaneš tady s Hannah.“

Ještě dlouho po večeři se mě Elizabeth snažila přesvědčit o své pravdě nezastavitelným proudem argumentů a slibů, každý z nich zoufalejší než ten předchozí. Nakonec se odebrala do svojí ložnice, odešla však tak povolně, že mi bylo jasné, že boj ještě neskončil.

Jakmile jsem byla sama, zamyslela jsem se nad naší nadcházející cestou. Věděla jsem, že nebrat s sebou Elizabeth je správné rozhodnutí, ale bude se mi po ní strašlivě stýskat. Do mého domu v Yorku přibyla po vraždě svojí matky a zanedlouho už nebyla jen mou chráněnkou, ale adoptovala jsem ji jako dceru. Když moji nepřátelé v Yorku Elizabeth vyhrožovali, na vlastní kůži zjistili, že neexistuje nic, co bych neudělala, abych ji ochránila. A bez ohledu na to, jak moc jsem rozhodnutí nechat Elizabeth v Herefordu litovala, vzít ji s sebou do Londýna by bylo krajně nerozumné.

Usadila jsem se s perem a listem papíru a začala zvažovat, co všechno bude kvůli naší cestě potřeba zařídit. Hannah bude radostí bez sebe, že se bude v naší nepřítomnosti starat o Elizabeth, ale přestože budeme pryč jen pár týdnů, budu muset najmout další služebnou nebo dvě, aby nebyla přetížená. Vymyslet, kde budeme bydlet, až dorazíme do Londýna, už však bylo složitější. Mohli bychom si pronajmout pokoj v nějakém hostinci, jako to dělal můj otec, když sloužil v parlamentu, ale ráda bych byla měla ve městě nějakou spřátelenou duši.

A vtom jsem si vzpomněla na Esther Cooperovou, jednu z mých klepen z Yorku. Přátelily jsme se mnoho let, a dokonce jsem ji požádala, aby se stala mou zástupkyní. Ale nedlouho poté, co do mojí domácnosti přišla Martha, Esther zatkli za vraždu jejího manžela. Mně s Marthou se nakonec podařilo prokázat její nevinu a zachránit ji před upálením, ale její pověst ve městě tou věcí natolik utrpěla, že odjela začít nový život do Londýna. Neviděla jsem ji od jejího odjezdu z Yorku, ale za ta léta jsme si vyměnily několik dopisů. Provdala se za zámožného zlatníka jménem Charles Wallington a zdálo se, že je šťastná. Nepochybovala jsem, že nás s Marthou ve svém domě uvítá s otevřenou náručí a dovolí nám zůstat tak dlouho, jak jen budeme potřebovat. Nebyl čas jí psát a čekat na odpověď, tak jsem dala dohromady krátký vzkaz a poslala jej po jednom ze svých sluhů do Herefordu. S trochou štěstí dorazí do Londýna den nebo dva před námi a poskytne tak Esther alespoň trochu času svůj domov na náš příjezd přichystat.

Příprava na odjezd do Londýna nám zabrala celé dva dny. Domluvila jsem se s jinou porodní bábou, aby se postarala o všechny matky, které by v době mojí nepřítomnosti mohly začít rodit, a sbalila si šaty, které budu potřebovat, až budu pryč. Všechny ty úkoly mi znesnadňovalo Elizabetino vytrvalé popírání skutečnosti, že zůstává doma. „Hannah by mohla jet s námi. Copak sejde na tom, jestli na mě bude dávat pozor tady nebo v Londýně?“ Elizabeth zněla rozumně, ale za jejími slovy jsem slyšela rostoucí nelibost. Pokusila jsem se ji obejmout, ale vyklouzla mi.

„Elizabeth…,“ začala jsem.

„Ne.“ Z modrých očí jí při každém slovu sršely jiskry.

„Nemůžeš mě tu nechat. Vy si s Marthou odjedete za dobrodružstvím a já budu tvrdnout tady a nebudu mít nic na práci a společnost mi bude dělat jenom Hannah a můj poník. To není spravedlivé.“

„Spravedlnost s tím nemá co dělat,“ podotkla jsem. „Jde mi o to, co je pro tebe nejlepší. Jsi moje dcera a potřebuji, abys byla v bezpečí.“

Elizabeth posmutněla a hněv jí vyprchal z tváře. „Ale co když se něco stane vám? Jestli je v Londýně tak nebezpečno, jak říkáte, tak se to může stát. Nedokážu…“ Selhal jí hlas, ale já jsem věděla, co se snaží říct: Nedokážu znovu osiřet. Svorně jsme se rozplakaly a já jsem se ji znovu pokusila obejmout. Tentokrát se nebránila.

„Mám tě moc ráda,“ řekla jsem. „A těší mě, že chceš jet s námi a že nejsi jen nějaká tupá ovce, která dělá všechno, co se jí nakáže. Ale nevíme toho až příliš mnoho na to, abychom tě vzaly s sebou. Tady budeš v bezpečí a my se vrátíme co nejdřív. Slibuji.“ Objímaly jsme se, dokud nám oběma nepřestaly téct slzy, a pak už byl čas dokončit přípravy k odjezdu. Zatímco lokaj odnášel mou poslední truhlici do kočáru, oči mi zalétly k porodní stoličce a brašně s oleji, bylinkami a nástroji, které jsem nosila ke každému porodu.

„Nejspíš není nikdy na škodu být připravená,“ zamumlala jsem a naložila i je.

Jakmile jsem se ujistila, že máme zavazadla bezpečně na místě, usadily jsme se s Marthou a Elizabeth k večeři. Ta probíhala v pochmurné náladě, ale ulevilo se mi, že na nás Elizabeth už nenaléhala, abychom jí dovolily nás doprovodit. Další hodinu bych jí už nejspíš odolávat nedokázala. Po jídle jsem s Marthou nastoupila do kočáru, naposled se rozloučila s Elizabeth a vydala se na cestu na sever do Herefordu, kde začíná hlavní silnice do Londýna.

Jeli jsme tak rychle, jak to po hrbolaté cestě šlo. Bůh se na nás usmál se slunečným počasím, takže jsme se nemuseli potýkat s bahnem, které se v Anglii občas cestovatelů zmocní a drží je na místě celé dny. Zatímco jsme se drkotaly na východ, krátily jsme si s Marthou dlouhé hodiny snahou přijít na zoubek Willovu dopisu.

Po celé řadě čím dál přemrštěnějších návrhů nás obou – třeba za naším povoláním do Londýna stojí král! – jsme dospěly k závěru, že neděláme nic jiného, než že se zamotáváme do sítě své vlastní představivosti. Odložily jsme své domněnky stranou s tím, že to prostě rozlousknout nedokážeme, a věnovaly se místo toho praktičtějším věcem. Takhle zpětně je zvláštní, když si pomyslím, jak blízko k pravdě ty naše nejfantastičtější dohady měly.

Jak jsme se blížily k Londýnu, požádala jsem Marthu, aby mi řekla, co o městě ví – existovalo snad něco praktičtějšího, o čem bychom se mohly bavit? Ona při té představě jen užasle zakroutila hlavou.

„Londýn se nepodobá žádnému jinému místu, jaké jste kdy viděla.“ Z Martina hlasu čišela úcta, vzrušení a strach.

„Ty davy lidí, hluk, špína – předčí York ve všech směrech. Jako by si nějaký šílený malíř představil dvacet Yorků, všechny je smíchal do jednoho a rozházel je podél Temže. A jakmile město stálo, tak ho architekt zaplnil všemi typy lidí, na které si jen vzpomenete, ze všech koutů světa. Londýn je velké a strašné město, ale dokáže se i překvapivě odvděčit těm, kteří se v něm naučí žít.“

„A toho docílíme jak?“ dotázala jsem se. Neměla jsem v nejmenším úmyslu ve městě zůstat ani o den déle, než budu muset, avšak Martin popis a úžas v jejím hlase mě uchvátily.

„Nejdřív budete muset zapomenout sama na sebe a na to, čím jste byla, než jste do města přijela,“ odvětila Martha.

„Londýňany minulost nezajímá, jen přítomnost a budoucnost. A jakmile do města vstoupíte, můžete se stát, kýmkoli chcete. A navíc, jestli se vám nelíbí, kým jste se stala, můžete se prostě proměnit v někoho dalšího.“

„Jak to myslíš?“ zeptala jsem se. Kdybych s ní neseděla v kočáře, byla bych si myslela, že snad něco pila.

„Když jsem tu byla s bratrem, Londýn nám poskytl bezpočet příležitostí provádět naše podvody.“

To přiznání mě překvapilo. Než Martha vstoupila ke mně do služby, uprchla od násilnického pána, jen aby okamžitě padla do spárů svého bratra Toma, nechvalně známého loupežníka a zloděje. Věděla jsem, že strávili nějaký čas v Londýně, ale nikdy jsem po Martě nechtěla podrobnosti.

„Když si Tom myslel, že nám hrozí dopadení, prostě jsme se o půl míle přestěhovali, nebo – když bylo nebezpečí opravdu vážné – na opačný břeh řeky. Jakmile jsme se zabydleli v nové čtvrti, kde nás nikdo neznal, začali jsme nanovo: nová jména, nová řemesla, nové zločiny. Není to jen jedno město, ale stovky měst jedno na druhém.“

Martin nadšený popis přerušil křik našeho kočího a kočár se zastavil.

„Omlouvám se, milostpaní,“ zavolal okénkem. „Povoz před námi zrovna přišel o kolo. Pomůžu ho řidiči odtáhnout z cesty a můžeme pokračovat. Myslím, že to nebude trvat dlouho.“

S Marthou jsme vystoupily z kočáru, abychom si výjev prohlédly a protáhly si rozbolavělé klouby. Před námi stál velký povoz plný pytlů s obilím a nebezpečně se nakláněl doprava. Kolem zlomeného kola se seběhl hlouček mužů. Prohlíželi si škodu a probírali další možnosti. Vyhlédla jsem před povoz dál na cestu a ten pohled mi vyrazil dech.

Zrovna jsme vyjeli na vrchol kopce – Highgateského kopce, jak jsem se dozvěděla později – a pod námi se rozprostíral celý Londýn.

„Pozoruhodné, že?“ zeptala se Martha.

Zmohla jsem se jenom na přikývnutí. Očima jsem sledovala Temži, vinoucí se od západu k samotnému městu. I z téhle dálky se katedrála svatého Pavla tyčila nad zbytkem města a díky těm tisícům budov, které ji obklopovaly jako prosebníci u nohou císaře, vypadala ještě působivěji. Na jih a na východ od ní jsem rozeznávala věže městských kostelů, i když jich bylo tolik, že jsem je nedokázala všechny spočítat. V dáli jsem spatřila most London Bridge se všemi jeho domy a obchody a divadla v méně spořádané části města na jižním břehu řeky. Nad celým městem se vznášel kalně modrý opar, který měly bezpochyby na svědomí ty tisíce – desetitisíce – krbů spalujících dřevo a uhlí, aby zahnaly podzimní chlad.

Muži už vyložili rozbitý povoz a odtáhli ho ke straně silnice, aby nám ostatním uvolnili cestu. Vrátily jsme se do kočáru, kočí křikl na koně, švihl bičem a už jsme vyrazili z kopce k městu.

Věděla jsem, že si manžel Esther Cooperové jako mnoho ostatních zlatníků ve městě koupil dům na široké ulici jménem Strand, která vedla mezi středem města a budovami parlamentu. Děkovala jsem Bohu, že se rozhodli zabydlet zrovna tam, protože to znamenalo, že cestou k jejich domu nebudeme muset projet celé město. Jestli bylo všechno to, co jsem se doslechla, pravda, bylo by pro můj kočár pekelně těžké prodrat se londýnskými ulicemi a nedokázala jsem si představit, jak dlouho by taková cesta mohla trvat.

Po nějaké době jsme zabočili na jih na cestu, která se podle našeho vozky jmenovala ulice Svatého Martina, a pak už jsme se ocitli na Strandu. Užasle jsem si prohlížela nábřežní paláce, které postavily ty nejstarší a nejbohatší rody v Anglii. I největší yorské domy by se do nich vešly několikrát. Byla to názorná ukázka rozdílu mezi yorskými kupci a londýnskou šlechtou. Rozdílu mezi mocí nad jedním městem a nad celým národem. Dokonce i pro Marthu to byl ohromující pohled.

„Myslela jsem, že to tu už znáš,“ popichovala jsem ji.

„S bratrem jsme se pohybovali v trochu jiných kruzích,“ zasmála se. „Ačkoli kdyby se mu povedlo vymyslet způsob, jak vyloupit tyhle paláce, rozhodně by to udělal. Byli bychom se prohýbali pod váhou všeho toho zlata, co tam určitě je.“

Zatímco náš kočár drkotal po hrubě dlážděných ulicích, všimla jsem si, že spousta obchodů patří zlatníkům. Chvilku mi trvalo, než mi došlo, jak to spolu všechno souvisí, ale potom mi ta podivná směsice šlechticů a řemeslníků začala dávat smysl. Vždyť kde by měl zlatník najít příhodnější místo k provozování svého řemesla než pár kroků od anglických hrabat, baronů a vévodů? Navíc se na západ odsud rozkládaly paláce Westminsteru – sídlo krále a parlamentu. V okruhu jedné míle od místa, kde jsme stáli, se nacházela větší koncentrace moci a bohatství než v jakémkoli jiném městě v celé Anglii. Zvláštní by bylo, kdyby se zlatníci rozhodli usadit kdekoli jinde než na Strandu.

Když jsem spatřila ceduli s nápisem Charles Wallington, Zlatník, zavolala jsem na kočího, ať zastaví. Potom jsme s Marthou vystoupily z kočáru a přitom co nejobratněji přeskočily všudypřítomný koňský hnůj. Obě jsme si vydechly úlevou, že je naše dlouhá cesta konečně u konce. Přikázala jsem kočímu, aby nám vyložil zavazadla, a pořádně zabušila na dveře Esther Wallingtonové.

KAPITOLA 2

Dveře domu Esther Wallingtonové otevřel pohledný mladík a podezřívavě pokukoval po Martě a po mně, jako by se rozhodoval, jestli nás zná. Po chvíli dospěl k závěru, že ne.

„Co chcete?“ vyštěkl. „Jste tu za panem Wallingtonem?“

Zarazilo mě, s jakou autoritou se ten kluk vyjadřuje a také to, že nevzal na vědomí moje postavení. Napadlo mě, jestli snad nejsem po té cestě tak neupravená, že už nevypadám jako urozená dáma. Nebo bylo možná všechno, co jsem slyšela o neomalenosti Londýňanů, pravda.

„Jsme tu za paní Wallingtonovou,“ oznámila jsem v naději, že moje vystupování a oděv přemohou jeho zatvrzelou přirozenost. „Jsem lady Bridget Hodgsonová.“

„Ach, ano,“ odvětil mladík se skoro zanedbatelným náznakem úklony. „Pojďte dál. Řeknu paní Wallingtonové, že jste dorazila.“

S Marthou jsme ho následovaly do rozlehlého a přepychově zařízeného předpokoje. Přestože jsme zatím prošly jen dvěma místnostmi, bylo nám jasné, že se Esther provdala opravdu dobře. Dům v každém ohledu – od obrazů přes výzdobu až po nábytek – doslova vytruboval do světa nesmírné bohatství Wallingtonových. Poděkovala jsem za to Bohu, protože to znamenalo, že náš pobyt v Londýně bude bez ohledu na drzé služebnictvo pohodlný.

„Pokud tu počkáte,“ obrátil se na nás sluha, „paní Wallingtonová tu bude za chvilku.“ Pohlédla jsem na Marthu, která se snažila vstřebat tu hojnost, jež nás obklopovala. Estheřino i naše štěstí na ni neudělalo o nic menší dojem než na mě.

Esther zanedlouho vplula do předpokoje oblečená do nádherného hedvábí a jemných krajek. Přešla pokoj a objala mě s veškerou vřelostí, v niž jsem doufala. Roky od jejího odjezdu z Yorku jí podle všeho nijak neuškodily, nebo jí alespoň neuškodily o nic víc než komukoli z nás.

„Vítejte, vítejte,“ zvolala a objala i Marthu. „Váš dopis mi udělal takovou radost. Jak úžasné překvapení!“ Odstoupila si a prohlédla si mě. „A vy vypadáte stejně krásně jako vždycky. Zdá se, že život na venkově vám jde k duhu.“

„Rozhodně je klidnější a čistší,“ zasmála jsem se. „Ale někdy mi chybí yorský ruch.“

„Myslím, že Londýn vás z toho stesku vyléčí,“ odvětila Esther. „Zatím jste nic neviděly. Počkejte, až si zkusíte přejet z jednoho konce na druhý!“

„Jak se vám daří?“ zeptala jsem se.

„Poměrně dobře,“ odpověděla Esther a jen sotva se jí dařilo potlačit úsměv. „Říkala jsem vám, že mám malého chlapečka?“

Já i Martha jsme nadšeně vypískly. Esther a její první manžel za mnou přišli, když ji nedokázal přivést do požehnaného stavu, ale já jsem jim nedokázala pomoct. Už tehdy jsem si myslela, že ta chyba bude nejspíš v něm – Esther nejevila žádné známky neplodnosti – a teď jsem to věděla jistě.

„Kdy se na něj můžeme podívat?“ zeptala se Martha.

„Teď je u kojné,“ odvětila Esther. „A potom bude spinkat. Ale jakmile se probudí, kojná ho snese dolů.“

Neunikla mi nejistota, která se jí zračila v hlase, a znala jsem její zdroj. Už dlouho jsem ženám radila, ať svoje děti kojí samy místo najímání kojné.

„Charles trval na tom, ať seženu kojnou,“ vysvětlovala Esther. „Manžel není žádný mladík a brousí si zuby na dalšího syna. Tvrdí, že James není dost silný a možná nepřežije.“

Při těch slovech se mi sevřelo srdce. Estheřin první manžel k ní byl krutý a já se modlila, aby její druhá volba byla moudřejší. Ale zdálo se, že to tak nedopadlo. Snažila jsem se svoje zklamání skrýt, ale nemyslela jsem si, že se mi to podařilo.

„Moc ráda vás vidím,“ zatrylkovala se stejnou potřebou odklonit hovor od minulosti k přítomnosti, jakou jsem cítila i já. Věděla jsem, že takhle pozdě už její výběr manželů rozhodně zpochybňovat nemůžu. Co se stalo, stalo se.

„I já vás,“ přitakala jsem. „Mám říct svému sluhovi, aby přinesl naše zavazadla? Tolik se těším, až znovu oživíme naše přátelství.“

„Proč s tím nepočkat, až se pan Wallington vrátí domů?“ odpověděla Esther. „Bude tu každou chvíli.“

Zněla nervózně, jako by toho chtěla říct víc, ale z nějakého důvodu nemohla. Tak jsme nějakou dobu seděly v předpokoji, popíjely moc dobré víno – prý francouzské – a rozmlouvaly o Yorku, Londýně a všech těch změnách, které nám Bůh postavil do cesty od té doby, co jsme se viděly naposledy. Jen málokdo by řekl, že jsem o svém posledním roce v Yorku lhala, ale že jsem mluvila pravdu, to by nemohl říct vůbec nikdo. Jak bych asi vysvětlila svou roli v tolika podivných úmrtích? Tak jsem se omezila jen na porody a přirozené skony a důvod našeho odjezdu z města jsem vynechala docela.

Když se odpoledne začalo přelévat do večera, hlavní dveře se rozletěly a do haly nakráčel Charles Wallington.

„Řekněte mu, že svoje peníze dostanu, ať už tak, nebo tak,“ zařval ještě přes rameno. „Může mi je dát dobrovolně, nebo na základě soudního příkazu. Mně je jedno jak, ale zaplatí.“ Těsně v patách mu šel mladý muž, který se udatně pokoušel si za chůze zapisovat příkazy svého pána. Wallington přikráčel do předpokoje a my jsme se všechny postavily, abychom ho pozdravily.

Charles Wallington byl korpulentní muž s malýma tmavýma očkama, která naštvaně vykukovala z tukových záhybů, které se mu valily po obličeji. Elegantní střih a barva jeho šatů jen zvýrazňovala jeho nesmírný břich a nijak nemaskovala jeho prchlivou povahu. Okamžitě jsem usoudila, že si Esther napodruhé vybrala ještě hůř než napoprvé. Stephen Cooper alespoň svou podlou přirozenost obaloval hávem kultivovanosti. Wallington se nezmohl ani na to.

„Vy jste ta porodní bába z Yorku.“ Z jeho úst ta slova zněla jako obvinění. „Copak vám to moje žena neřekla?“ Upřel na Esther pohled plný neskrývaného hněvu a pohrdání.

Ohlédla jsem se na ni, ale odmítla se mi podívat do očí.

„Zrovna dorazila,“ odpověděla Esther tiše. „Mluvily jsme o jiných věcech.“

„Co mi měla říct?“ zeptala jsem se.

„Že takovou ženskou, jako jste vy, ve svém domě nestrpím,“ odvětil Wallington a opět zněl spíš jako žalobce než jako hostitel. „Při svých obchodech se spoléhám na svoje dobré jméno. Můžete ještě chvíli zůstat, ale až dopijete víno, odejdete.“

Snad celou věčnost jsem na něj nevěřícně hleděla, neschopná vymyslet přiměřenou odpověď. Martha jako obvykle takovým selháním netrpěla.

„Ženskou jako je ona?“ obořila se na něj. „Tím myslíte rozenou šlechtičnu, nebo jednu z nejlepších porodních bab v Anglii? Měl byste být rád za příležitost hostit ji ve svém domě.“

Wallington se na Marthu zadíval, jako by si jí teprve všiml. „Myslíte, že nevím o všem, co provedla? O těch nepříjemnostech, které v Yorku vyvolala, než z toho města musela utéct?“

„Vy snad považujete to, že zachránila vaši manželku před nespravedlivou popravou, za ‚vyvolávání nepříjemností‘?“ Martha stála s rukama v bok a bojovně vystrčenou bradou.

Wallington Martinu otázku ignoroval a obrátil se na mě.

„Když jsem se dotazoval na charakter svojí ženy, vyslechl jsem si všechno i o vás. Zmatky a vřava se nad vámi vznášejí jako mrak a na všechny kolem sebe z něj sesíláte smrt. Nedopustím, abyste takové zkažené sémě zasela i v mém domě nebo v jeho blízkosti. Dopijete si svou skleničku, odejdete a už se nevrátíte.“

Obrátila jsem se na Esther v chabé naději, že by v sobě mohla mít dost charakteru na to, aby se nás zastala. Martha ani já jsme ve městě neměly žádné další známé, neměly jsme kam jít. Z jejího výrazu bylo jasné, že jsem ani doufat nemusela.

„Napsala jsem vám to v dopise,“ zamumlala. „Nejspíš jste vyjely z Herefordu, než k vám dorazil. Je mi to líto.“

Wallington nad Estheřinou bezpáteřní povolností souhlasně zamručel a bez rozloučení oddusal z místnosti.

„Musíte mu to odpustit,“ ozvala se Esther, jakmile byl z doslechu. „Od té doby, co králova frakce odtáhla z města a svoje peníze vzala s sebou, všichni zlatníci v Londýně trpí. Když bohabojní zbavili kostely zbytečné výzdoby, ještě se to zhoršilo. Zlatníci jsou v zoufalé nouzi.“

Rozhlédla jsem se po pokoji v marné snaze najít nějakou známku strádání.

„Můžeme tu alespoň přespat?“ zeptala jsem se. „Už je skoro tma a nemáme kde složit hlavu.“ Prosebný tón mého hlasu se mi nezamlouval. Až příliš mi připomínal způsob, s jakým Esther mluvila na svého muže.

„Omlouvám se,“ řekla Esther. „Charles by to nedovolil.“ Musela jsem jí však připsat k dobru, že vypadala, že ji její nepohostinnost opravdu mrzí.

Nevěřícně jsem zakroutila hlavou a vydala se k vstupní hale.

„Lady Bridget, prosím vás,“ volala za mnou. „Musíte mi odpustit.“

Nevšímala jsem si jí. Navzdory všemu, co jsem pro ni za ta léta udělala, a navzdory tomu, jak zoufale jsem potřebovala její pomoc, mě jako přítelkyně zklamala. Nehodlala jsem ulevit jejímu svědomí tím, že bych jí řekla, že to chápu a odpouštím jí.

Otevřela jsem vchodové dveře a vrátila se ke kočáru.

„Nalož zavazadla,“ přikázala jsem kočímu. „Dnes budeme nocovat jinde.“

Lokaj se na mě chvíli nechápavě zadíval, ale nejspíš mu neušel hněv, který se mi odrážel v hlase, protože se hned pustil do práce.

Nastoupila jsem a zavřela za Marthou dveře. Esther nás naštěstí nenásledovala až před dům.

„Bože můj, taková ženská!“ Už jsem nedokázala dál skrývat svůj hněv a zklamání. „Zachráním ji před hranicí a takhle se mi odvděčí?“

„Co budeme dělat teď?“ zeptala se Martha, když vozka znovu naložil a upevnil všechna naše zavazadla.

„Co nám zbývá?“ odvětila jsem. „Najdeme nějaký hostinec a budeme pokračovat, jak to půjde.“

Vyjeli jsme na východ po Strandu směrem k městským hradbám a davy, které nás obklopovaly, jako by navzdory nastávající tmě ještě zhoustly. Všudypřítomný hluk nebyl o nic méně zajímavý. Majitelé obchodů, prodavačky ryb, řemeslníci, hokynáři, všichni vychvalovali svoje zboží proudícímu davu. Celou tu vřavu ještě zhoršovaly desítky mužů – a dokonce i pár žen! – kteří nás proklínali tím nejsprostším jazykem, jaký jsem si dokázala představit, když je náš kočár přiměl ustoupit do strany. I náš vozka, jemuž nadávky nebyly cizí, pod čirou vahou všech těch nesčetných vulgarit a urážek, které se na něj valily, úplně oněměl. Dalo by se říct, že nejzajímavější na Londýně nebyla ani špína, ani jeho rozloha, i když v obou těchto ohledech město opravdu vynikalo, ale vynalézavost, s níž Londýňané nadávali. Možná to pro ně byla otázka cti, každý další sprosťák musel překonat toho předchozího.

„Tady je nějaký hostinec, milostpaní,“ ozval se kočí.

„Mám zastavit?“

Vyklonila jsem se z okénka, abych se podívala, co to náš vozka našel za místo. V slábnoucím světle hostinec odpovídal naší zoufalé situaci, ale kdo měl vědět, jaká tajemství nebo nebezpečí se mohou skrývat uvnitř? Nebylo mi to příjemné, ale neviděla jsem jinou možnost. Další hostinec, na který narazíme, by nemusel být o nic lepší, za to by však mohl být o dost horší.

„Tak dobře,“ zavolala jsem a v duchu se modlila, abych neudělala příšernou chybu.

Kočí křikl na koně, přitáhl opratě a zajel s kočárem na malý dvůr. Aniž bych čekala, až vozka sestoupí z kozlíku, vystoupila jsem z kočáru a šla dovnitř. K mému nevýslovnému potěšení to uvnitř vypadalo úctyhodněji, než jsem doufala – v jídelně bylo čisto a hosté, kteří se tam scházeli k večeři, byli dobře oblečení.

„Teď ještě aby pro nás měli volný pokoj,“ zamumlala jsem si pod vousy a vydala se hledat hostinského. Našla jsem ho za barem, kde točil pivo jednomu ze zákazníků.

„Ano, máme volno,“ řekl. „Vypadáte, že budete asi chtít jeden z těch lepších pokojů. Jste z Herefordu, že?“

„Ano, váš nejlepší pokoj bude stačit,“ odvětila jsem.

„A jak jste poznal, odkud jsem přijela?“

„Když strávíte dost času hovorem s lidmi na cestách, vycvičíte si na nářečí ucho,“ odpověděl. Teprve v tu chvíli jsem si v jeho hlase všimla náznaku cornwallského přízvuku. „V Londýně jste nejspíš poprvé?“ dodal.

„Moje služebná už tu byla, ale já ne,“ odvětila jsem. Neušlo mi, jak úzkostně zním, a nenáviděla jsem se za to. Nebyla jsem zvyklá na to, připadat si tak nejistě.

„Tak tedy vítejte. Není to tu vždycky zrovna pohostinné, ale když zachováte chladnou hlavu a když neochoříte, budete v pořádku. Váš pokoj je vlevo v patře.“

Martha s vozkou se museli několikrát vrátit tam a zpátky, než kočár vyložili, ale zanedlouho jsme byli pěkně zabydlení. Já s Marthou jsme obsadily velký pokoj v patře s výhledem na Strand, zatímco náš kočí se ubytoval nad stájemi s ostatními muži svého stavu. My jsme s Marthou povečeřely trochu chleba a sýra a svalily se do postele. V těch pár okamžicích, než jsem usnula, jsem se pomodlila za Elizabetino bezpečí a poprosila Boha, aby naše pátrání po Willovi přineslo ovoce.

ISBN978-80-243-7638-7

Úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Table of Contents

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2