Egon Reflexis

Texty o realite

Ako vonia strach

Sporadické zápisky perestrojkové

z triednych bojov v hudobnej škole

Zbytočný život?

Biografia?

Filozofická esej?

Sci-fi?

Teória reality

Ukážka z elektronickej knihy

A K O  V O N I A  S T R A CH

Sporadické zápisky perestrojkové z triednych bojov v hudobnej škole

Plahočí sa ľudský húf, putuje tisícročiami. Púť je to namáhavá, ťažká, nebezpečná. Kamže idú všetci tí ľudia? V ústrety smrti. Putujú a umierajú na ceste. Za pochodu rodia sa noví, ktorých začas nesú na rukách. Potom aj oni musia na vlastné nohy, zaradiť sa do toho sprievodu pútnikov a kráčať v ústrety smrti.

... pulz nula, tlak nula, dýchanie stálo – nejasne počul slová sestry. Otvoril oči, uvidel doktorku Vanskú i ona uvidela, že ju uvidel. Čo nám to robíte, pán Vulkán? Už je to dobre, už som naspäť, ticho odvetil a uvedomil si, že si práve trochu siahol na druhý breh. Zdalo sa mu, že to bola iba chvíľa, približne desať sekúnd úplne čiernej tmy, proti ktorej je každý spánok iba sivý – pribudla mu v štyridsiatke nová skúsenosť. Už neumrie, nesmie, musí to tu ešte nejaký čas vydržať, kvôli chlapcovi, veď ten má iba päť rokov.

Nebolo to však desať sekúnd, popri hadičke žalúdočnej sondy má zrazu aj hadičku od kyslíkovej bomby a kyslík na izbe predtým nebol. Mal šťastie, že sestra Danková bola pri tom, keď pri transfúzii omdlel, práve sa ho pýtala, ako sa cíti. Kým vybehla na chodbu, zakričala na kolegyňu, aby... Zuza, kyslík, rýchlo... tak to asi bolo, pootvárali okná, stihli zavolať službukonajúcu lekárku – Vanská ohmatala očami všetky prístroje a pokojne odchádza, veď aj sám cíti, že už bude dobre – sledovali pulz aj tlak, má zrazu rameno ovinuté tou textíliou z tlakomeru... najmenej dve minúty, nie desať sekúnd, pán Einstein, je to pravda, čas je relatívny.

Vanská sa ešte vo dverách otáča a povzbudivo usmeje, pamätá sa na ňu ešte ako na dievča, učil vtedy prvý rok, ona absolvovala a výborne, Mozartovu sonátu zahrala spôsobom presahujúcim žiacku úroveň, na rozlúčkovom posedení s ňou trochu debatoval, pýtal sa jej, čím chce byť, bez zaváhania povedala, že lekárkou. Teraz ňou teda je. Na chirurgii.

Cítil, že sa mu začína driemať, vari napokon bude v noci spať. Musí ešte dotiecť transfúzia, koľkáže to už? Dostal sa on sem z ničoho nič, pre neho nanajvýš prekvapujúco. Mával síce v poslednom čase problémy, ale myslel si, že také bolesti, tam, kde je pečeň, to môže byť aj nádor a na potvrdenie takej diagnózy sa nik neponáhľa. Nebol to nádor. Toho osudného dňa mal akúsi povznesenú náladu, bol zdanlivo bezdôvodne takmer v eufórii, to však už musel krvácať. Večer odpadol a nevládal vstať, mozog šiel za krvou dolu. Našťastie, žena začula v spálni už v polosne jeho volanie z kuchyne, zdvihla ho, potom ešte odpadol a vracal krv. Manželka, ktorá náhodou nemala nočnú, a preto bola doma, zavolala pohotovosť. Naložili ho do sanitky, prikryli dekou, bolo mu chladno, keď ho sanitka viezla do okresnej nemocnice tou februárovou nocou. Z otázok vysokého lekára na príjme pochopil, že mu zrejme praskol vred na dvanástniku. Nedávno tak umrel Laco, príbuzný z manželkinej strany, keď mu praskli žalúdočné vredy a vykrvácal počas prevozu. Z čoho sa to robí, také svinstvo? Veď nikdy nefajčil, nekávičkoval, vysoký chirurg, ktorý ho prijímal, pátral v prvom rade po týchto hriechoch. Na druhej strane, rád sa dobre a niekedy až priveľa najedol a s vínkom tiež nebol na vojnovej nohe. Priveľa žalúdočnej kyseliny. Priveľa od priveľkých porcií jedla – pritom bol stále štíhly – či veľká chuť do jedla od nadbytku kyseliny, bludný kruh. A stres. Z čoho stres? Učiteľské povolanie a azda aj to, že má o pätnásť rokov mladšiu manželku. Bolo somárovi dobre i šiel na ľad tancovať. Veď taký Frickobáči už nemá ďaleko do osemdesiatky a neponáhľa sa so ženením.

Krvácanie mu v špitáli čoskoro zastavili. Ibaže asi kvôli všetkým tým pachom tu majú stále, aj teraz v zime, otvorené okno a jemu sa od toho sviežeho vzduchu kýchlo tak, že ho až prelomilo. A vnútri to opäť začalo krvácať. Stratil hodne krvi, teraz mu ju nahrádzajú. Sestra vytiahla ihlu a prelepila vpich. Malý večerný rozruch so šťastným koncom.

Kedysi dávno tie zvieratá zišli zo stromov na zem. Museli to urobiť kvôli potrave. Museli sa potom aj vztýčiť na zadné nohy, aby na tej rovine dovideli ďalej. Kvôli potrave a tiež preto, aby skôr zbadali hroziace nebezpečenstvo. Predné končatiny začali používať na uchopenie rôznych predmetov, s ktorými narábali ako s jednoduchými nástrojmi a zbraňami.

Nemocničné ráno s teplomermi, raňajkami a s expresným variantom vizity prešumelo, zavládol lenivý pokoj. Oknom vidieť kus roviny až k vrchom ohraničujúcim kotlinu. Takáto pustá zima – temer bez snehu! Čo to však? Zase sa niečo deje, darmo, toto je exponovaná izba. Bytosť z postele oproti bola zvedavá na svoje stehy. Má aj meno, sestry ju komandujú ako Jara. Jaro si zrejme porušil šitie na svojom operovanom bruchu a lekár ho s pomocou sestry priamo tu na izbe opäť zošíva. Jaro to znáša dobre, nehovorí nič. On nikdy nič nehovorí, nevie hovoriť. Je v opatere nejakého ústavu a z času na čas ho privezú sem, aby mu otvorili žalúdok. Jarovi chutia rôzne predmety, najčastejšie kovové, obľubuje najmä uzávery z pivových a minerálkových fliaš. Spoločnosť mnoho vynakladá na jeho opateru, ľudia mu dali meno, on poslúcha pokyny – Jaro, postav sa, keď ho čistia po každej vykonanej telesnej potrebe, Jaro, otvor ústa, keď ho kŕmia. Jaro nemôže za to, že sa mu nevyvinul intelekt, a ľudia majú v úcte i nepodarky prírody. Musí to mať nejaký hlbší zmysel, nielen kvôli tomu, aby sme nezvlčeli. Asi to má vzbudzovať pokoru a skromnosť, veď o koľko má Jaro nižšie IQ než ja, o toľko ho majú niektorí ľudia v porovnaní so mnou vyšší, uvažoval Vulkán. Dobre, skromnosť beriem, ale pokoru... ďakujem, neprosím. Tá človeka nekrášli. Treba sa ruvať. Ruvať so životom, s chorobou. Treba tu zostať, teraz to bude zaujímavé a dôležité. Čo začal Gorbačov, je veľké. Je to pre ľudí. Sám to však nevykoná. A ak je to len finta, aby opadla nespokojnosť a režim sa zachoval? Ak to však myslí naozaj a ľudia budú nedôverčiví a nepomôžu mu, postupne ho znechutia, ochabne a potichu ustúpi od pôvodných cieľov. Zatiaľ stratégii urýchlenia čelíme taktikou spomaľovania a urýchlenie sa presadzuje veľmi pomaly.

Nasledujúce ráno k jeho posteli pristúpil lekár, ktorého ešte nevidel, nepatril k personálu chirurgie. Mal so sebou prístroj, to bude ten gastroendoskop, sestra ho informovala, že mu budú robiť gastroendoskopiu. Ležal odovzdane celý zoslabnutý na boku, lekár mu niečím zasprejoval do hrdla a potom zasunul ten pružný periskop do jeho útrob. Bol natoľko otupený chorobou a liekmi, že nepríjemná procedúra mu nepríjemne vôbec nepripadala. Špecialista potvrdil, že je tam veľká jazva po prasknutom vrede a ešte jedna menšia erózia. Potom odišiel.

Vulkán opäť drieme, to bude od tých liekov, čo mu začali dávať. Jedna zo sestier mu práve oznamuje, že má návštevu a dostáva dovolenie posadiť sa na posteli. To je už pokrok v jeho situácii, ale... kto je tou návštevou? Je predsa dopoludnie, obyčajný pracovný deň, návštevné termíny sú inokedy. To už však vstupuje do izby pani doktorka Kováčová, detská lekárka z ich mesta. Na paplón mu položí kyticu karafiátov a opytuje sa ho na všeličo v súvislosti s jeho zdravotnou haváriou, dozvie sa od nej, že jeho žiačky získali na okresnej súťaži štyri druhé miesta. Prišla ho trochu potešiť a podeliť sa o radosť, dve z tých strieborných priečok sa týkajú jej dcéry. Vulkán učil viac detí lekárov, učí aj dcéru pani doktorky Kováčovej, ktorá sa už lúči, jedine ona ako lekárka sem mohla preniknúť mimo návštevných hodín, to mu už raz predviedla, vtedy, keď sa mu narodil syn. Klavírna hra a schopný učiteľ tohto kumštu mali v očiach doktorky Kováčovej nemalú hodnotu a keď ako pediatrička dostala úradnou cestou hlásenie z okresnej pôrodnice, že sa narodil malý Vulkán, prišla po jeho otca – učiteľa svojej dcéry – a svojím autom ho odviezla do okresného mesta, prepašovala ho do pôrodnice, aby mohol protekčne uvidieť svojho potomka o niečo skôr ako iní otcovia. To nikomu neuškodilo a pani doktorka inak rozdiely medzi svojou klientelou nerobila, všetky decká z mestečka boli jej. Vulkán nedokázal úplne pochopiť, ako môže byť niekto tak bezhranične obetavý. V duchu pripustil, že azda takéto prípady oprávňujú existenciu kresťanskej inštitúcie svätosti.

Tie štyri úspechy na súťaži, to asi účinkovala aj pieta, chýry letia na krídlach fantázie, kolegovia z piatich škôl okresu ho už v mysli pravdepodobne pochovávali. Zaujímavé, že ani to nestačilo na prvé miesto, aspoň na jedno. Pravdepodobne všetky prvé priečky zasa zabrala Kokosovská. Robí ona dobrú robotu, vie to. Hoci sama sadnúť ku klavíru a pre obecenstvo niečo zahrať, to nie, v tom Vulkánovi nekonkuruje. Okrem toho, musí v tom byť aj niečo iné. Vulkán verí matematike, čísla sú už svojou podstatou exaktné. Kým u nich, tam v malom meste na severe okresu, berú asi sedem či osem detí z dvanástich až pätnástich záujemcov, tu v okresnom centre azda dvadsať zo šesťdesiatich. To znamená, že majú ten výber hodne užší a zároveň aj početnejší. Tým aj väčšiu kvalitu a konkurenciu v škole. Kokosovská tak musí už do školského kola výkony precízne vybrúsiť, ak chce s nimi postúpiť ďalej. Jemu doma nik významnejšie na krk nedýcha. Tieto skutočnosti spôsobujú, že pri okresnom porovnávaní jeho žiaci bývajú až za žiakmi Kokosovskej, hoci často iba o nejakú desatinku v bodovaní, teda veľmi tesne. A potom ďalej, v krajskom meradle, ani Kokosovská nemá žatvu vavrínov.

Je to teda bieda. A aj v tom, že teraz je pacient a zase len o tej robote rozmýšľa. Ba čo je s Dropicom? Využije akadémiu na počesť Víťazného februára na upevnenie svojej pozície v riaditeľskom kresle? Poverili ho nielen pripraviť kultúrny program, ale aj celú slávnosť uvádzať. To mu hrdo oznámil niekoľko dní predtým, ako sa Vulkán dostal sem. Stalo sa tak prvýkrát vôbec, že mestské orgány na také čosi určili Dropicu, on to pochopil ako vyjadrenie dôvery a ukončenie útokov na svoju pozíciu. Dropica však pôsobí dosť nevýrazne, keď má hovoriť na verejnosti. A ten starý krivák Pavlín strašne túži po jeho riaditeľskej stoličke, vytrvalo sa ho snaží vmanévrovať do všelijakých kiksov a potom z nich ťažiť.

Postupne začali nástroje a zbrane zhotovovať, zmocnili sa ohňa a skrotili niektoré zvieratá. Z jednoduchých zvukov sa u nich vyvinula reč a spolu s ňou aj myslenie.

Prírastok na izbe, dievča v najzvodnejšom veku, sedemnásť či osemnásť môže mať, exteriér sexbomby. Z toho vidieť, čo je to za izba, keď tu ležia muži i ženy spolu. Tu totiž na tom nezáleží, tu je každý iba organizmom, v ktorom hlodá bolesť. Aj tá nová, tá kráska, trpí, pripravujú ju pod nôž, hoci len kvôli apendixu. Potrápiť však a byť nebezpečnou môže byť aj taká banalita. Vanská práve prišla vyšetriť tú strápenú vílu a požiadala Vulkána, aby vyšiel na chodbu. Sláva, už je chlap, posielajú ho von. Je to ohromný pocit – stáť na vlastných nohách, urobiť niekoľko krokov a vôbec pri tom nespadnúť. Čoskoro ho pustia domov.

Bola ho navštíviť rodina, manželka so synom, rodičia, brat so svojou rodinou. Škoda, že počas návštevných hodín mal službu práve doktor Upík, snaživý mladý truľko, ktorý nevie odhadnúť, čo môže komu povedať. Vulkán už ležal na tomto oddelení, je to už niekoľko rokov, keď mu vyberali mandle. Vtedy raz na otázku primára, ako sa cíti, povedal: subjektívne bez ťažkostí, môžem ísť domov. Primár prikývol a pobral sa ďalej. Vtedy Upík s rozžiarenými očkami dychtivo zaexámenoval Vulkána: Čo je to „subjektívne“? Zrejme považoval Vulkána za mládenca odkiaľsi z okolia, ktorý prišiel do dôležitej okresnej nemocnice, kde pracuje on, doktor Upík, čo všetko bola aj pravda. Chcel sa Upík predviesť pred ním či pred celou izbou? Prosím vás, veď ja som tiež doktor, čo najtichšie mu odpovedal Vulkán. Upíkovi priam viditeľne ovisli uši, celý sa schúlil, zamrmlal čosi o prepáčení a vyšumel z izby. Vulkán obvykle neuvádzal svoj akademický titul, najmä nie v zdravotníckych zariadeniach. Považoval za smiešne upozorňovať napríklad stomatológa, že mu v kresle nesedí iba chlap so zubným kazom, ale akýsi Vulkán, doktor filozofie.

Teraz doktor Upík nadšene a podrobne zreferoval o priebehu Vulkánovej hospitalizácie Vulkánovej matke, čím tú ženu, nevyliečiteľne nakazenú apokalyptickým videním sveta, vystrašil na smrť. Niet nad snaživých blbcov! Nedalo sa tomu zabrániť, povedala mu potom žena.

Žena sa o Vulkána počas pobytu v nemocnici starala, často prifrčala, či niečo nepotrebuje. Prifrčala, veď má na čom. Toľko mu pílila uši, až jej to auto kúpil. Diaľkovo študovala a chodila rýchlikom do hlavného mesta i naspäť do okresného, kde musela večer dlhý čas aj v zime na prázdnej ulici čakať na autobus. Toto okresné sídlo sa doteraz nezmohlo na čakáreň pri stanovišti autobusov. Bola vtedy už v pokročilom štádiu tehotenstva, keď uznal, že je to nepohodlné a nebezpečné a kúpil jej auto. I on sám sa, hoci zarytý nepriateľ automobilizmu, zapísal do autoškoly. Tam ho inštruktori poučovali, že nesmie byť taký nervák. To je úplne najlepšie – nervákom hovoriť, že sú nerváci. Od toho sa razom upokoja. Napriek tomu vodičský preukaz dostal, zaťal sa a povedal si, že tú jazdu urobí. Však ten dopravák, ktorý to posudzuje, nemá celkom slobodný úsudok, keď sa nechal inštruktormi tak výdatne opojiť. A bude treba azda niekedy zase odviesť manželku do pôrodnice, medzitým už bol syn na svete, odvezie ju sám. Od času, keď si ujasnil, že chce mať rodinu, túžil po dcére. Žena však autom lietala za svojimi záujmami a keď bola opäť gravidná, vymyslela si, že jej neposkytuje istotu, nie je dosť nežný, nenosí jej občas kvety. A tak sa do nemocnice odviezla sama, bez jeho súhlasu a za jeho chrbtom sčerstva využijúc nový voľnejší zákon – na mikrointerrupciu. Obávala sa asi o figúru a pri dvoch deťoch by už sotva mohla súťažne športovať. Zmieril sa po čase s tým, že dcéra nebude. Veď je to najlepšie, čo môže človeka stretnúť – nenarodiť sa do tohto sveta. Narodiť sa je základnou chybou, ostatné nepríjemnosti už potom prichádzajú samy jedna za druhou. Žene ostal volejbal a on namiesto dcéry dostal vred. Manželstvo je ako dostihy – väčšina stávkarov staví na nesprávnu kobylu.

Prišiel čas, keď sa niektorí usadili a postavili si trvalé obydlia. Začali obrábať pôdu, pestovať na nej plodiny, chovať úžitkové zvieratá. Naučili sa robiť si zásoby, zhotovovať nádoby, privádzať vodu.

Čaká ho pätnásť minút chôdze do stredu mestečka po ulici, na ktorej vietor dvíha oblaky prachu zo zvyškov zimného posypu. V zime cestári sypú škvaru, keď sa šmýka a občas aj vtedy, keď sa nešmýka. Asi majú prémie podľa toho, koľko toho svinstva rozmetajú po cestách. Autám sa nesmie šmýkať, autá potrebujeme, Vulkán to uznáva, veď ako mu nedávno poslúžila sanitka! V posledných rokoch však býva jar bez dažďov a prach z rozdrvenej, v zime nasypanej škvary, ktorý akosi nemá kto odpratať, sa vrhá na priedušky chodcov. A Vulkán už zostane chodcom, aj keď je to teraz výstrednosť. Škoda len, že tie zaprášené ulice umyjú vždy až pred prvomájovou slávnosťou. Chodec je už pomaly temer na posmech, plnohodnotný človek – šofér – na chodcov ohľad neberie. Ani vtedy, keď idú s kočíkom, v ktorom majú v čistučkom bielom fusaku čistučké malé chlapča, pokračovateľa svojej genetickej línie. Tu na tomto mieste ktorejsi zimy za odmäku musel aspoň zhruba čistiť fusak i syna zo spŕšky blata, ktorú im uštedril taký plnohodnotný človek. Hnal sa z významných lyžiarskych pretekov, o ktorých sa i v novinách píše, bol pri tom, pri významnom podujatí, i on bol teda významný. Musí ísť teda rýchlo, mláka-nemláka, čo tam po nejakom čudákovi zaostalom, ktorý ide v takýto deň, keď všetci normálni a významní sú v bielej stope alebo aspoň pri nej, na prechádzku s kočíkom. Čo sa dá robiť, ľudstvo prepadlo automobilizmu, dôvod je zrejme psychologický – volant auta je v tomto zložitom svete asi jediná vec, ktorú môže jedinec samostatne riadiť.

Vulkán sa rozlúčil v nemocnici, krásnej spolubývajúcej zveril úlohu odovzdať malý darček sestre Dankovej, ktorá práve nemala službu, do bonboniéry zasunul lístok s poďakovaním za to, že urobila, čo bolo treba, keď bolo treba, vďaka čomu mohol potom Upík rozprávať, keď desil jeho mať, že to bolo zlé, ale že to zvládli. Zvládla to však Vulkánova šťastná hviezda, ktorá v tej chvíli držala sestru Dankovú pri ňom. S tunajším internistom sa dohodol, aby ho poslal po týždni do roboty, hoci mal byť doma vari ešte šesť týždňov. Aj tomuto členovi Eskulapovho cechu učil syna, takže mu vyhovel, tušil, že Vulkán má svoje dôvody driapať sa do roboty. Áno, Vulkán vedel, že už len svojou prítomnosťou na pracovisku zamedzí narastaniu škôd. Len pomyslieť, že ho zastupovala dôchodkyňa Zálomcová... nie, veď to je azda na ďalší vred.

Čo sa j... do p... ty k..., kde v r... si toľko trčal? na plné hrdlo sa na ulici častujú nežnosťami niekoľkí príslušníci robotníckej triedy. Na tvárach majú úprimnú radosť zo stretnutia, drsné sympatie chlapského kamarátstva. Len ten vulgárny slovník – na úrovni mladších žiakov! Veď títo siláci, ktorí dokážu v robote ťahať ako kone, sa zhovárajú tak, že tromi až piatimi najvulgárnejšími slovami v spojení s konektormi vyjadria všetko, čo chcú, z vulgarizmov utvoria tvary epitet i slovies. Čo sa to porobilo s týmito ľuďmi? Je to azda reakcia na uhladené vystupovanie a vyjadrovanie kravatových papagájov? Tak nazývajú títo chlapi funkcionárov a členov inteligencie. Najmä tých, ktorí vedia krásne rečniť a podlo konať. Odmietajú ich. Aj slovníkom.

V škole sa šéf Dropica očividne jeho príchodu potešil, nečudo, už roky držia spolu pružnú obranu proti Pavlínovým intrigám. Lenže aj Pavlín ho privítal s rozjarenou tvárou a vystretou pravicou. Musel mu podať ruku, hoci mal pri tom pocit veľmi nepríjemný, ale žiadna otvorená vojna medzi nimi nie je. Iba skrytá, ale o to nemilosrdnejšia a zákernejšia. Pavlín je majster pretvárky, ozajstný kravatový papagáj. A kus odporného podrazníckeho hnoja. V tejto situácii sa aj Vulkán učí a zdokonaľuje v umení pretvárky. To je zle, že je ten odkundes taký veselý, muselo sa mu zase vydariť nejaké z jeho darebáctiev.

Rozlišovali živé a neživé, všetko živé sa hýbalo, lebo malo dušu. Skúmali všetko a hľadali príčiny, dôvody a vysvetlenia. Odkiaľ sa vzalo všetko? Odkiaľ sú oni sami a kam idú, keď z nich uletí duša? Vytvorili vo svojich mysliach neviditeľné bytosti – duchov, démonov a bohov.

Utiahli sa so šéfom do Vulkánovej triedy, v riaditeľni je telefón a každú chvíľu tam niekto napochoduje, nedá sa pokojne porozprávať. Dropica oboznamuje Vulkána s tým, čo sa zbehlo v škole počas jeho pobytu v nemocnici, prečo je Pavlín taký rozradostený. Program k tomu Februáru sa nepáčil. Zase prišiel list z mestského výboru strany. A pritom program nijaký kiks nemal, len asi nebol dosť pompézny. Asi vyzeral neslano-nemastno, myslel si Vulkán a predstavoval si, ako Dropica ten program uvádzal – svojím jemným hlasom do svojich mohutných fúzov.

Už na generálke mi Pavlín poradil, aby som prehodil záverečné čísla, nemal som sa dať nahovoriť, lamentuje Dropica. Všetko je to pripravené, zorganizované proti mne, pokračuje v ponosách a Vulkán už jeho reč prestáva vnímať, monotónny monológ podporuje občasným kývnutím hlavou a myslí na ten prvý list.

Ešte len mal prísť Pavlín učiť do tejto školy, keď Vulkán vystríhal Dropicu, že si má dať pozor na toho vychýreného karieristu, lebo určite sa ho bude snažiť vyhnať z riaditeľskej stoličky. Dropica neveril, všetky činy Pavlína chápal ako jemu neškodné, hovel si vo svojom sebauspokojení. Pavlín je priateľský, s Dropicom si hneď potykal, tomu to priam zalichotilo. Potom prišla akási akadémia a ako mnohokrát škola opäť musela dodať kultúrny program. Nikdy predtým žiadna kritika na také programy neprišla, tobôž nie list z mestského výboru strany, v ktorom sa hmlisto, nekonkrétne radilo, aby venovali väčšiu pozornosť príprave programov na verejné oslavy a že nie každý môže takýto program zostavovať. To bol však útok na Vulkána, lebo ten program zostavil z poverenia riaditeľa on, program, ktorému všetci tlieskali, aj vrchnosť, program, na ktorom sa Pavlín šikovne priživil, keď sa potom obšmietal pri pochvalnom potľapkávaní od okresného predstaviteľa a pri tej príležitosti si vydrankal prísľub na peniaze na novú súpravu bicích. A potom od mestských mocných prišiel list, za ktorým boli Pavlínove špinavé paprčky. Tá prešibaná kreatúra dokáže manipulovať s mestským výborom tak, ako to potrebuje pre svoje zámery. Pavlín zbadal, že Vulkán nie je jednoducho manipulovateľný, preto bol prvý útok namierený proti nemu. Už vtedy, keď Vulkán odmietol Pavlínov pokus o potykanie, o ktoré sa Pavlín šikovnými a až nápadne nenápadnými pokusmi pokúšal, muselo byť Pavlínovi jasné, že Vulkána nezapojí do svojich aktivít na rozkývanie šéfovej pozície. Pavlín nechápal, ako môže niekto podporovať a brániť nejakého riaditeľa, veď keď padne riaditeľ, je tu možnosť zasadnúť na jeho miesto. Iné by bolo, keby bol riaditeľom Pavlín, jeho by každý normálny podriadený musel podporovať, vtedy by boli veci na svojom mieste, on je predsa najvhodnejší viesť pracovný kolektív, jeho organizačné schopnosti a vôbec... Áno, organizačné schopnosti má Pavlín nadpriemerné, priznával v duchu Vulkán, najmä schopnosť organizovať vlastnú kariéru.

Dropica po tom prvom liste začal chápať, že nie každý je taký dobrý chlapec ako on sám. Nezáleží len na tom, či je niekto milý do očí, ale ako voči tebe koná za tvojím chrbtom. A Pavlín všetko podstatné robí ľuďom za chrbtom, priateľov nemá, iba komplicov.

Poďme obedovať, musím teraz rozumne, pravidelne a bez chvatu jedávať, povedal Vulkán. Prešli do školskej jedálne susednej školy, kde sa stravovali. Pri obede mu Dropica vykladal podrobné návody, ako sa má správne lyžovať, Vulkána to nezaujímalo, a šéf to ako obvykle nezbadal, vysvetľoval zápalisto ďalej, kým ich neprišla zástupkyňa riaditeľa školy, ktorej jedáleň patrila, upozorniť, aby boli tichšie. Bolo to maximálne trápne. Vulkán si uvedomil, ako už niekoľkokrát, že nie je riaditeľom nadšený a že celé roky držal s ním obrannú líniu hlavne preto, lebo mu je protivný Pavlínov zbesilý karierizmus, a nevedel si predstaviť, že by mu šéfoval on.

Pavlín začínal kedysi učiteľovať na škole – to bol Vulkán ešte len žiačikom –, na ktorej teraz asi doučí až do penzie. Raz pri prezeraní starej agendy zbadal Vulkán, že už vtedy sa Pavlín pravdepodobne pokúšal o direktorskú stoličku. Zakladal rôzne súbory, ale keď súbory začali mať úspechy, preberal vedenie týchto súborov vtedajší riaditeľ Packal. Pavlín zrejme zbadal, že mu pri Packalovi ruže nepokvitnú, a odišiel učiť na základnú školu. Tam bol vo svojich snahách úspešný, riaditeľovi tak namydlil schody, že ho vykopli. Nahor, akože inak. Pavlín sa stal riaditeľom. Kariéru robil aj po straníckej línii, vzletne rečnil na rôznych schôdzach i konferenciách, Vulkán už ako začínajúci učiteľ si raz pri takej príležitosti pomyslel: správne slová z nesprávnych úst.

S pôžitkom vládol Pavlín na svojej škole, rád dával podriadeným pocítiť, že sú nuly a on kanón. Vulkánova matka bola vtedy v tej škole administratívnou pracovníčkou, sekretárkou či akousi tajomníčkou a po mnohých rokoch práce odtiaľ doslova ušla z pekla, čo jej Pavlín pripravil, lebo tam chcel mať namiesto nej mladú, krásnu, už mal určite vyhliadnutú nejakú nástupkyňu takých kvalít. Bol on veľmi na slečny a nepohrdol ani paničkami. Vulkánova matka tých niekoľko rokov do dôchodku pracovala ako nekvalifikovaná robotníčka za pár korún.

A potom veľkému súdruhovi Pavlínovi ostal synáčik ilegálne v kapitalistickej cudzine. Vysokoškolák pred základnou vojenskou službou. Senzácia najvyššej svietivosti v malom mestečku, hlúčky učiteliek debatovali na uliciach, unisono škodoradostne, nik Pavlína neľutoval. On sa však aj z toho vykrútil, za syna už nie je zodpovedný, to tam na vysokej škole zlé vplyvy, tam nech si urobia poriadok. A on sa syna zriekne.

Ostal riaditeľom. Ešte tri mesiace. Potom ho odvolať museli, veľké množstvo anonymov prišlo na rôzne vyššie orgány. Ľudia boli šikanovaní i kvôli starej mame tety strýka kdesi na Západe, mnohí cítili, že im to bráni v postupe, v lepšom uplatnení, takže nemienili pripustiť, aby sa práve Pavlínovi prepiekol taký exemplárny malér. Vykopli ho nahor, ale bokom a preč z mestečka. Ľudová moc anonymného vypisovania opäť raz pripomenula svoju silu.

Po niekoľkých rokoch, keď ten post potrebovali pre niekoho iného, strčila vrchnosť Pavlína naspäť do mestečka, na malú školu, na ktorej kedysi začínal. Ako radového učiteľa. Aká to pohana pre takého ctižiadostivca! Ako odškodné si vydrankal parádny plat. Vulkánovi bolo veľmi proti mysli, že taký odroň má prísť na ich školu. Pavlín nielenže vyštval z miesta a skoro doniesol o rozum Vulkánovu mať, ktorá vtedy dokonca hľadala pomoc u ktoréhosi psychológa, ale prispel aj k infarktu Vulkánovho otca. Pavlín ako ideologický tajomník mestského výboru mal na starosti aj stranícke vzdelávanie a vyhrážal sa Vulkánovmu otcovi akýmsi reparátom. Vulkánov otec bol už tesne pred dôchodkom a svoje politické skúšky skladal v povstaní, koncentráku a v povojnovom budovaní. Pavlín bol naproti tomu „priamym účastníkom“ februárových udalostí v Prahe v štyridsiatom ôsmom, taký punc si aspoň dal dať v článku, ktorý nadiktoval ešte ako riaditeľ školy ktorejsi učiteľke pri okrúhlom výročí Víťazného februára. Vraj ešte s jedným súdruhom hliadkoval na ulici (asi išli z jednej krčmy do druhej). A okresný plátok tú hovädinu pod názvom Priamy účastník uverejnil! Aj s Pavlínovou fotografiou. Tak si vedel Pavlín vyrábať reputáciu a budovať pozíciu. Do strany vstúpil až po Víťaznom februári, rýchlo naskočil na správny vlak. A podobnej hávede naliezlo postupne do strany veľa. Predierali sa na vyššie pozície a využívali ich vo svoj prospech. Aj Pavlín bez váhania odsotil tých, ktorí mu stáli v ceste. Obyčajne s pomocou tých, ktorých si omotal okolo prsta. Vedel sa líškať a vedel, komu sa líškať.

Krátko po príchode na školu Pavlín dostal menšiu bitku, manžel jednej kolegyne mal vypité a narážky ľudí na Pavlínovo donchuanstvo ho primäli k tomu, aby prišiel do školy a tresol Pavlína po tej jeho hnusnej tlame. Ten bežal ihneď na lekársku prvú pomoc, šemotil čosi aj o polícii, najmä však žiadal prípad prerokovať a zápisnične zachytiť. Dropica s Vulkánom museli vyhovieť tejto žiadosti, bola to komédia lepšia než v kine, Pavlín hral skrúšeného ublíženého, že on sa biť nevie a nikdy sa nebil, že on predsa chce mať iba pokoj, v pokoji učiť po tej svojej anabáze. Vyzeral pri tom tak úboho, že človek mal chuť siahnuť po nejaký ten peniažtek a vsunúť mu ho do dlane. Pri tej scénke si Vulkán opäť uvedomil, že tomu smradovi nemožno veriť ani dobrý deň. V pokoji učiť, máš ho vidieť! Veď on, veľký Pavlín, musí veľmi ťažko znášať, že mu šéfujú dvaja takí sopľoši – Dropica a Vulkán. Kým bude dýchať, bude pracovať na sproblematizovaní personálneho obsadenia funkcií na škole.

Prečo sa nedá mozog jednoducho vypnúť nejakým vypínačom? Je síce hlboká noc, ale myšlienky nedajú spať. Takto si ten žalúdok nevylieči. Udrží sa Dropica? A ak nie, padne s ním aj on? Raz už bolo k riaditeľovmu odvolaniu blízko, to Vulkánovi otec poradil, aby sa rýchlo spriatelil s Pavlínom, lebo vraj už aj vrabce čvirikajú o jeho dosadení za riaditeľa. Vulkán na to nepovedal nič, len si s ľútosťou pomyslel, že ten, kto mu bol príkladom zásadovosti a nekompromisnosti, ho nabáda k prevráteniu kabáta. Potom pochopil, že to len preto, lebo otec nechce, aby sa jeho synovi zle povodilo, svet je hnusný, treba sa pretvarovať.

Áno, Pavlín je nebezpečný zloduch, ale raz sa mu už konečne musí niekto postaviť do cesty. Vulkán vtedy zašiel na okresný výbor strany. Treba sa legitimovať, povedať, že chce hovoriť s niekým, kto má na starosti školstvo. Poslali ho na príslušné číslo dverí, tam povedal, prečo prišiel, mladá inštruktorka celá preľaknutá vybehla po niekoho kompetentnejšieho. Za chvíľu prišiel ideologický tajomník, ktorý bol tiež zapletený do tej špinavej hry, i jemu sa Pavlín podlizoval, i on tlačil Pavlína na Dropicovo miesto. Vulkán povedal, že mu chcú odpíliť šéfa a že sa mu to nepáči. Tajomník zbledol a začal koktať: to klebetné mestečko, to je strašné... a prakticky Vulkána vyhodil, nemienil s ním vôbec debatovať. Ten však, keď letel cez dvere, stihol povedať, že je dlhoročným šéfom odborov na škole, roky s Dropicom robí a že on je proti jeho zosadeniu. Na tajomníkovo uisťovanie, že chýry o odvolaní riaditeľa na tej škole sú nepodložené, povedal: tak to som rád, podal ruku, poďakoval a opustil budovu. Vonku si uvedomil, že časy sa veľmi zmenili. Ako malý chlapec sa dosť často dostal na okresný výbor v služobnom aute, keď ho mal jeho otec zo sebou, v tých ťažkých rokoch kolektivizácie a boja s reakciou bol vedúcim tajomníkom strany v okrese jeho strýc a jeho otec bol vtedy podpredseda okresného národného výboru. Naproti tomu, jeho ujo, brat Vulkánovej matky, bol za mrežami, lebo povedal v krčme akýsi politický vtip. Vulkánov strýc dal zavrieť na dva týždne Vulkánovho uja a malý Vulkán bol s matkou v žalári navštíviť príbuzného. Nemohol ešte tomu rozumieť, zapamätal si len obraz matkinej ruky, ako prestrkuje ponad jeho hlavu cez mreže škatuľku cigariet. Teraz je ujov syn predsedom mládežníckej organizácie a kandidátom okresného výboru strany. A bezpartajný Vulkán sa musel dôkladne legitimovať na vrátnici. Prečo sa to všetko tak poprevracalo? Ako to, že on so svojím presvedčením nie je v strane? Azda práve tento fakt jasne svedčí o ňom i o súčasnej strane.

ISBN 978-80-972772-8-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

A K O V O N I A S T R A CH

T E Ó R I A R E A L I T Y?