Milan Šimečka

Kruhová obrana

Copyright © Milan Šimečka, 2017

Cover © Peter Gála, 2017

Copyright © Nadácia Milana Šimečku & Artforum, 2017

Kruhová obrana

Milan Šimečka

Ze sloupků, které by rád psal do Literárek, kdyby nějaké byly.

Kruhová obrana bola napísaná v rokoch 1983—1984. Prvýkrát vyšla ako 317. zväzok Edice Petlice v roku 1985. V tom istom roku vyšla v nakladateľstve Index (Kolín nad Rýnom) v spolupráci so Svědectvím. Prvé vydanie v Československu bolo vo vydavateľstve Archa v roku 1991. O dvadsať rokov neskôr Kruhovú obranu knižne vydali Nadácia Milana Šimečku a Artforum, ktoré ju teraz znovu prinášajú čitateľom – v elektronickej podobe.

Předmluva

Pro někoho bylo zavření pouhou izolací za mřížemi nebo následující společenské vyhoštění, pro jiného to bylo osvobození od mnoha a mnoha až do té doby svazujících závazků. Znala jsem Milana Šimečku a myslím si, že pro něj paradoxně jeho zavření znamenalo to druhé. V knížce Kruhová obrana, kterou si právě teď můžete volně a kdykoliv přečíst, jsou jeho úvahy, fejetony, myšlenky, které se tehdy „neoficiálně“ dostávaly do zahraničí. Současně tyto texty v této tzv. socialistické zemi kolovaly jen v samizdatu. Proto i kousek jeho osobní historie patří k této knize. Milan byl zavřen v květnu 1981 podle paragrafu 98, a, b, tedy pro podvracení socialistické republiky, ve skupině a ve spojení se zahraničím. Podle paragrafu mohl dostat 3-10 let vězení, ale naštěstí tlak mezinárodních organizací pro lidská práva a Amnesty International byl již v té době tak velký, že nakonec jeho i celou skupinu zhruba po roce z Ruzyně pustili. Ani soud se nakonec nekonal a myslím, že rozhodnutí o tom, že se nedopustil ničeho špatného, dostal Milan Šimečka až po převratu v listopadu 1989. To ho ovšem asi příliš nezajímalo.

Po propuštění z vězení v roce 1982 se cítil osvobozen od mnoha společenských závazků, živit se dál jako bagrista už nechtěl a tak mnohem více času věnoval psaní esejů, fejetonů, statí, které posílal do zahraničního vysílání Svobodné Evropy, do vysílání britského rozhlasu v BBC a samozřejmě i do Hlasu Ameriky. Tam již tehdy pracoval Ivan Medek a další a další lidé, kteří odsud emigrovali či museli emigrovat, neboť byli vyhoštěni. Milan se cítil se vždy odpovědný za své syny, přátele a nejvíce snad za svoji manželku, i za její frustrace způsobené ostrakizací jeho a jeho rodiny. Když se pak vrátil z vězení, věděl, že „stejně již nic nenapraví“, a tak se soustředil pouze na svoje psaní a opravdu se neohlížel na cenzuru či jiné potíže, kterými by mohl „uškodit“ své rodině. A to je dobře, protože jeho texty jsou nejen reflexí doby, ale i krásnou literaturou v tom nejlepším slova smyslu. Některé myšlenky z jeho statí, například ta, která otevírá soubor této knížky, se doslova vstřebaly do naší kultury. Používáme jeho myšlenky, jeho rozlišování velkých a malých dějin včetně reflexe velkohubosti velkých dějin a touhy člověka i v systému, který jej ovládá si zachovat jedinečnost svých osobních, malých a třeba i malicherných dějin, aniž si uvědomujeme, že je napsal právě on. Tím převzetím by byl určitě potěšen, ale autorství by nezdůrazňoval. Když jsem teď četla po letech tuto knížku, tajně pašovanou do zahraničí a pak, díky našim exulantům, vydanou v Indexu v Kolíně nad Rýnem, jsem si znovu uvědomila, jak mylně jsem chápala platnost některých jeho statí, jen pro tehdejší, tzv. socialistický režim. Jsou platné dodnes, třeba jeho stať O penězích, O konzumním nátlaku, O dvojí minulosti, té přiznávané i té ochotně zapomínané, to všechno mluví stejně, ale přece jen trochu jinak, i k dnešku.

Ale vraťme se trochu na začátek, jak jsem poznala Milana Šimečku. Psával do Literárních novin, ráda jsem ho četla, věděla o něm především od jeho bývalého kolegy historika, exulanta, zakladatele archivu české a slovenské literatury a dnes i profesora Viléma Prečana a jeho ženy Heleny. Byli přátelé ještě před okupací v srpnu 1968. Dokonce jejich vzájemné dopisy vyšly v cizině, tedy napřed v němčině, přestože je oba psali česky. Ale to jsou paradoxy tehdejší doby. Uvědomit si to je dobré i proto, aby se něco podobného alespoň u nás, ve Střední Evropě, znovu neopakovalo.

V roce 1975 naše tehdejší vláda podepsala tzv. helsinské dohody, jejichž součástí byla i část věnovaná dodržování lidských práv. Kdo se cítil šikanován, ten se mohl vystěhovat. Šéf a člen tehdejšího Ústředního výboru KSČ, soudruh Obzina, tomu prý říkal „asanace“, tedy očištění tzv. socialistické společnosti od nespokojených a revoltujících „živlů“ v opozici. Nebyla léta padesátá a tak bylo vhodnější lidi vyštvat do ciziny, tedy přímo i nepřímo je donutit, aby se vystěhovali. Po opakovaných domovních prohlídkách se rozhodl pro vystěhování i historik Vilém Prečan, který v Scheinfeldu na zámku knížete Schwarzenberga vytvořil archiv i knihovnu neoficiální, samizdatové literatury. Tím se úspěšně zachovala velká část tehdejší kultury.

Předtím, než Vilém Prečan odešel, spojil mě se svým přítelem z Bratislavy, Milanem Šimečkou, kterého jsem do té doby znala jen z toho, co napsal. Přijela jsem do Bratislavy, zazvonila v Pražské 35, vyjela výtahem do pátého patra, kde tehdy s rodinou bydlel. Milan beze slova ukázal prstem nahoru. Ne tedy na Pánaboha, ale abych vylezla ještě o patro výš, až na střechu toho baráku, protože tam určitě nebyl odposlech. Tak jsem pochopila, že jsem na „správném místě“, že mě Vilém Prečan poslal na správnou adresu, na člověka, který dobře píše, ale i ví, jak to v našem socialistickém státě chodí.

A pak již to všechno bylo mnohem snadnější. Milan Šimečka, to byl jakýsi „odkaz“ pro další spolupráci s opozicí na Slovensku. Milan měl švagra Karla Holomka v Brně, který jezdil jako inženýr na služební cesty do Litvínova. Vozil tedy zcela „legálně“ texty od svých přátel ze Slovenska (např. Mira Kusého, historika Jablonického) do Prahy, odkud se dostávaly, už nelegálně, do zahraničí, do exilových nakladatelství, přes lidi z různých ambasád, třeba Švédskou, Nizozemskou, Kanadskou ale i Rakouskou, kteří byli ochotni se na tomto „pašování rukopisů a knih“ podílet. Když Milan Šimečka občas přijel do Prahy, říkával, že zde je větší svoboda než v Bratislavě, protože tady je těch nesouhlasících víc. Měl pravdu. Bylo nás zde více a díky již zmíněným ambasádám jsme měli větší možnost publikovat texty tzv. zakázaných spisovatelů a publicistů v zahraničí, kde vycházely v mnoha exilových nakladatelstvích a v překladech do dalších jazyků. Já jsem se také „poctivě a úspěšně“ snažila, aby se tyto rukopisy dostaly do zahraničí.

V zahraničí je naši exulanti tiskem vydávali a část těchto knih byla zase tajně expedována zpět do Československa. Většinou do Prahy a pak dál do dalších měst a krajů. Kdo měl zájem a o kom se vědělo, že určitě není nadšen vládou jedné strany (tedy komunistické), tomu se tyto knihy většinou dostaly do rukou, třeba se zpožděním, ale mohl si je přečíst a uvažovat o nich, případně je dávat dál. Samozřejmě že tajně, každý věděl, že tím, že se na rozšiřování těchto knih podílí, se dopouští „zločinu proti státu“. Tím pomohli k zachování naší kultury, literatury, textů, které se po převratu 1989 znovu staly součástí literatury, dokonce maturit středoškoláků. Vše „fungovalo“ docela dobře, až do toho osudného jara roku 1981, kdy byl zadržen na hranicích v Dolním Dvořišti kamion (on to byl jenom obytný vůz k tomu účelu upravený) plný knih a rukopisů. To bylo i příčinou, proč se Milan Šimečka dostal do vězení, ze kterého byl propuštěn v roce 1982.

Vše špatné je k něčemu dobré. Kdyby třeba tehdy Milana Šimečku nezavřeli v kauze “Šiklová a společníci“, tak to tehdy nazývala Státní bezpečnost ve svých spisech, tak by nepsal tak otevřeně a jeho slova by, za pomoci lidí v exilu, neoslovila tak širokou veřejnost na Západě, tehdy ještě hodně prosocialistickou. Vliv myšlenek na změnu celého politického systému a tedy i jeho materialistické základny není radno podceňovat.

Dodatečně je skoro nepochopitelné, co všechno vadilo tehdejšímu komunistickému režimu a co všechno bylo zakazováno. Všechno možné, dokonce i texty, které tehdejší vedení Komunistické strany mohlo využít pro svoji propagandu, protože to byla vlastně kritika západního režimu. Tyto texty, zde za železnou oponou napsané a tajně pašované do zahraničí, pak sehrály velkou roli v jiných, vůči SSSR vysoce kritických postojích komunistických stran na Západě. Nedávno na jedné konferenci v italské Padově mi Alessandro Catalano řekl, že český samizdat velice přispěl k reorientaci západních levicových stran, že teprve na tom, co zde bylo zakazováno, si mnozí komunisté na Západě uvědomili, jaká cenzura panuje v satelitech Sovětského svazu.

V roce 1984 „vyšel“ v samizdatu Orwellův román 1984, který překládala Milanova manželka Eva Šimečková a ke kterému Milan Šimečka napsal fantastický úvod s provokativním názvem „Můj soudruh Winston Smith“. I tento text tehdy sehrál velkou roli, byl přeložen do desítek jazyků, včetně toho, že ho uvedla i Komunistická strana Itálie. Celý ten překlad manželů Šimečkových byl opětně propašován do ciziny a tam potom vyšel v nakladatelství Index v Kolíně nad Rýnem, za pomoci nakladatelství Svědectví, které bylo tehdy v Paříži.

Přestože George Orwell byl kdysi španělák, tedy britský komunista, který jako dobrovolník bojoval před druhou světovou válkou proti nastupujícímu fašismu ve Španělsku, jeho po celém světě slavná kniha byla zde zakázána. Milanova předmluva napsaná v tzv. socialistickém Československu doslova obletěla svět. Vyšla asi ve čtrnácti různých překladech a opětně sehrála velkou roli při změnách v tehdejší Evropě rozdělené na západní a východní část. Ta hranice šla podle socialistických a ostrými náboji hlídaných hranicích.

Milan Šimečka začal psát, jak říkal, úvahy vztahující se k výročí 1984 a tak asi vznikla (nikdy jsem mu tuto otázku nepoložila) jeho kniha Kruhová obrana, která je souborem 53 statí, které vždy začínají podobně znějícím názvem. Třeba O mlčících většinách, O umělém zapomnění, O čtení domácího tisku, O strachu z tajné policie, O konzumním nátlaku a dalších a dalších tématech, která jsou v současnosti opětně a jinak aktuální.

Úvodní statí je ona slavná a opakovaně citovaná stať O velkých a malých dějinách, ve které ukazuje, jak se člověk chtěně i nechtěně stává součástí dějin, je někam zařazen, je nějak označkován. K tomu se váže stať O dvojí minulosti, O dějinném patosu, ale i O dodavatelsko-odběratelských vztazích. To vše dokresluje či připomíná znovu zapomínanou a zapomenutou minulost. Kdybych byla mladší a ještě učila na Filozofické fakultě, vzala bych tuto knížku Milana Šimečky a probírala jeden fejeton po druhém a vysvětlovala, co to či ono znamenalo tehdy, co to znamená dnes, jak se ten či onen problém vyvíjel.

Vše se mně znovu vynořilo při statích O dvojí minulosti, O strachu z tajné policie, ve kterých Milan Šimečka popisuje to neznámé nebezpečí, které je horší než skutečnost. Členy Sboru státní bezpečnosti nazývá “muži, kteří se klackují někde na nároží a svou přítomností vzbuzují strach v těch, co se domnívají, že je sledují“. Strach je iracionální a tajná policie, vědoma si toho, pracuje iracionálními prostředky, sleduje vyhlédnuté oběti, jen aby šířila strach. Oklikou naznačuje předvolaným, co všechno o nich ví. Registruje dlouho hříchy, o kterých si lidé myslí, že o nich ví jen jejich zpovědník. Pak se o nich lehce zmíní hříšníkům a už je má. Už jsou vydíratelní. Zcela konkrétně vyjádřeno, po propuštění této skupiny, která dle slov policie podvracela a rozvracela socialismus (jen tím, že psala texty knih, které pak vycházely v zahraničí a o kterých se učí dnešní maturanti) nebylo již tak velkým problémem se občas scházet, protože tajná policie, chtě nechtě, nás, tedy disidenty z Prahy a ze Slovenska, považovala za skupinu.

A tak jsme se občas scházeli na chalupě někde na pomezí mezi Bratislavou a Prahou. Byl to malý okruh lidí, tak sotva osm či devět lidí dohromady. Jedním z nich byl Jiří Ruml, který když Milan Šimečka zemřel na podzim roku 1990 poznamenal: “Vždy jsem mu záviděl, jak dovedl psát, a teď mu závidím, jak dovedl včas zemřít, aniž mohl být zklamán z vývoje v této zemi.“ A to se, jak Milan Šimečka píše v závěru, osobně poznali, až když je oba v roce 1982 propouštěli z vězení v Ruzyni. Ta závěrečná stať O smutku a radosti z dějin je právě o propouštění z věznice. O tom, jak se Milanovi třásla ruka, když pochopil, že je opravdu propuštěn, jak tomu pořád nevěřil, jak prosil bachaře, aby odevzdali spoluvězňům v cele balíček cigaret, které mu zbyly a jak se vracel mezi své vlakem z hlavního nádraží a průvodčí mu dokonce odpustil, že nemá jízdenku, neboť mu sdělil, že přichází z Ruzyně a nemá ani na vlak. Až do Žďáru nad Sázavou Milan Šimečka skoro nevěřil, že je to pravda, že je opravdu na svobodě. Neboť věděl, „že se již nikdy v životě na něj nebudou valit minuty tak intenzivního pocitu bytí“.

Po cestě vlakem uvažoval, jak zapíská rodinný signál, jak se bude dívat do rozsvícených oken, ale pak to naopak vzal co nejrychleji výtahem, aby již byl u svých blízkých. Celá knížka končí odstavcem, který bude určitě čtenáře dojímat, tedy zase jakýmsi návratem do těch šimečkových malých dějin: „K těm dveřím mně bezpochyby dovedly dějiny. Bez nich bych neodešel do vězení a nemohl se vracet tou slastnou cestou bytí. Ovšem, mohl jsem odejít jinam a už se nevrátit, mohl jsem se zaplést do jiných osidel bez dějinného života, ze kterých bývá člověku taky smutno. Smutek i radost si dává člověk do dějin vlastního života zasévá sám“. Knížka Kruhová obrana končí větou tak typickou pro Milana Šimečku, který vyznává, že člověk má plnou vládu nad tím, aby naplnil vlastní život takovými stavy duše, jakým dává přednost před vším ostatním.

Milan Šimečka toto dokázal, ale stejně mohl být zde na tomto světě s ostatními mnohem déle. Bylo mu teprve šedesát let, když umřel. Jsem ráda a vděčna, že jsem Milana Šimečku poznala a patřila ke společenství lidí, kteří tuto tzv. protistátní skupinu vytvářeli a navíc, že jsem mohla napsat tento text k novému vydání jeho Kruhové obrany.

Jiřina Šiklová

Listopad 2017

Šimečka přemýšlí, uvažuje tak, jak to jiní nesvedou, a přesto mu každý porozumí. Tato knížka je jako přemýšlení před spaním, v němž člověk zhodnocuje den, který prožil.

Kruhová obrana – to je představa obklíčené jednotky, které zůstala už jen možnost padnout nebo se vzdát.

Julius César zaznamenal ve svých zápiscích řeč jednoho z galských bojovníků, které obklíčil se svým vojskem ve městě Alésie: Slovem vzdát se označujeme nejpotupnější otroctví. Je jenom slabostí ducha, ne statečností, neschopnost snášet nedostatek. Podívejte se na sousední Galii, ze které se stala provincie. Po úplné změně ústavního a právního řádu úpí v trvalé porobě s ohnutou šíjí pod hrozbou liktorských seker.

V myšlenkách Milana Šimečky jakoby zaznívala ozvěna dávné události. Byli a jsou řečeno tituly jeho děl Světelnými znameními nezničitelnosti duchovních, mravních a občanských hodnot, které po Obnovení pořádku v roce 1968 Milan Šimečka bránil proti jejich pošlapávání, neboť si zvolil Kruhovou obranu – nevzdat se.

Juraj Špitzer

predhovor k vydaniu vo vydavateľstve Archa, Bratislava 1992

OPOŽDĚNÁ RECENZE aneb KRUHOVÁ OBRANA MILANA ŠIMEČKY

Už dávno jsem nečetl žádnou knihu s takovým potěšením, vnitřním souhlasem a obdivem, jako knihu Milana Šimečky Kruhová obrana. O knihách, které se nám zamlouvají od první řádky, říkáme obvykle, že je čteme jedním dechem. Musím se přiznat, že jsem četl Šimečkovu knihu přesně opačně: povoloval jsem si jen jednu kapitolu denně, aby mi radost z četby vydržela co nejdéle. Jen když mne něco zvlášť zdeprimovalo, dopřál jsem si jednu – dvě kapitolky navíc. Snad je to ten nejlepší způsob, jak Šimečkovu knížku číst.

Na rozdíl od jeho Obnovení pořádku (Index, Kolín n. R. 1979, 2. vyd. Rozmluvy, Londýn 1984), věnovaného monograficky sociologické a politologické analýze procesu tzv. „normalizace“ po roce 1968, zatím nesporně nejpronikavější analýze tohoto procesu, z jehož nenormálnosti vzešel tzv. „reálný socialismus“ v soudobém Československu, je jeho nová knížka o všem možném. Je to sbírka fejetonů, které by psal do Literárek, kdyby nějaké byly, jak někde prohlásil. Protože však nejsou, není ani Šimečkova knížka pouhým shrnutím nebo výběrem z textů, psaných z potřeby chvíle. Její podtitul zní „Záznamy z roku 1984“, a to nás svádí k dohadu, že jde o kruhovou obranu národa proti obklíčení orwellovského světa, jak jej zklamaný anglický socialista předvedl ve svém slavném románu 1984. Tuto domněnku může posilovat okolnost, že Šimečka napsal skvělou předmluvu k českému zahraničnímu vydání Orwellova románu a nazval ji případně Náš soudruh Winston Smith. Avšak do knížky Kruhová obrana tuto úvahu nezařadil; vybočovala by příliš z jejího jednotného rámce; musíme tedy tuto svůdnou domněnku nechat padnout.

Kniha Kruhová obrana je opravdu jako z jednoho kusu, není to dodatečné sebrání příležitostných fejetonů, i když zdánlivě těká od témat nejobecnějších až k těm nejkonkrétnějším; je v tónu uvažování a ve způsobu podání úvah naprosto jednotná (což je podtrženo i jednotným typem pojmenování kapitolek knihy, od O velkých a malých dějinách, až po O smutku a radosti z dějin). – Dějinami se začíná a jimi se také končí – ale jaký je to rozdíl, dějiny v podání oficiálního dějepisectví a v podání Šimečkově: tam lživá a prázdná schémata, oblbující rituál monotónně se opakujících výročí, zde bohatství nejosobnějších konkrétních zkušeností s„malými“ i s „velkými“ dějinami.

Ještě jednomu svodu musíme odolat, pokoušíme-li se charakterizovat typ Šimečkových textů a jeho knihu jako celek. Podtitul „Záznamy z roku 1984“ neznamená, že jde o deník, jakkoliv intelektuálně pojatý, a bohatství osobní zkušenosti, autobiografického materiálu a konkrétních detailů ze života v současném Československu je jiné povahy než lidový empirismus, jak jej známe například z fejetonů Vaculíkových, shrnutých do knížky Sólo pro psací stroj. Kruhová obrana je promyšleným celkem, knihou životní vyrovnanosti uprostřed mizérie „reálného socialismu“, knihou prezentující určitou vyhraněnou nejen sociologickou, ale přímo filozofickou koncepci, uvedenou úvahami o vztahu velkých a malých dějin a uzavřenou existenciálním vyznáním o odhodlání k svobodné volbě lidského bytí.

Mistrovská je právě Šimečkova schopnost přejít od věrohodného detailu, od nejautentičtější osobní zkušenosti se současným světem reálného socialismu sovětského typu, se světem technické a byrokratické manipulace člověka k určitému hlubšímu zamyšlení nad smysluplným lidským bytím. – Připomíná-li autorova kniha něco z tradice české literatury, tedy nejspíše knihu Karla Čapka O věcech obecných čili Zóon politikon z roku 1932, v poválečném „boomu“ Čapkova díla zcela potlačenou, neboť obsahovala jeho demokraticky politické krédo včetně úvahy Proč nejsem komunistou.

Šimečka nezastírá, že komunistou byl, a ukazuje klidně a věcně bez jakékoliv hořkosti, jak ho setkání s velkými dějinami z tohoto omylu vyvedlo. Ukazuje za mnohé ze své generace, že to nemusel být projev hlouposti nebo charakterová vada, co na tuto cestu po květnu 1945 přivedlo tolik talentovaných mladých lidí, aby jim pak v průběhu šedesátých let dalo prozřít. Imponující je především věcnost, mužnost, nesentimentálnost, antiiluzívnost Šimečkova myšlení i literární kultura, s níž jsou jeho úvahy podány. Chtělo by se citovat stránku po stránce, například: „… nezáleží na tom, zda chceme nebo nechceme naslouchat hlasům, které přicházejí z vnějšího světa, z prostoru za všedním vymezením našich životů. To nezáleží na vůli, ani na tom, či jsme vzděláni ve fyzice nebo metafyzice. To záleží na vnitřním ustrojení člověka, záleží na složení atomů jeho duše, zda se vysune víc nebo míň ze svých malých dějin do světa, který jejich rozměr přesahuje. Takto ustrojení lidé mumlají své myšlenky neodbytně a neužitečnost tohoto přesahování je neděsí. – Každému člověku se však někdy přihodí, že se najednou rozestoupí zdi jeho nejbližší skutečnosti a v mezeře se objeví propastnost společného lidského osudu. A mráz velkých dějin udeří jak absolutní nula z kosmu na teploučko a zabydlenost malých dějin.“ (str. 32)

Šimečka vědomě odmítá definovat ideové spojenectví, které se lety vytvořilo mezi aktivisty Charty 77 i širšími kruhy nezávislých kulturních aktivit, jak je vymezil například Václav Havel ve své Moci bezmocných. Hovoří jen o lidské spřízněnosti, o tom, co spojuje slušné, čestné lidi, kteří „vzali kdysi vážně přísahy solidarity a jejichž vnitřní ustrojení jim nedovolovalo od nich couvnout a přizpůsobit se s ostatními novým poměrům.“ (str. 129) Tato spřízněnost je spřízněností předteoretickou, spřízněností „přirozeného světa“ před všemi teoretickými, ideologickými i politickými orientacemi, spřízněnost lidské solidnosti, čestnosti a ochoty nést nepříznivé praktické důsledky, které z takového postoje plynou pro každodenní život, tedy i lidské statečnosti. To, co Šimečka podává ve své nové knížce, je zkušenost této solidarity bezmocných, spočívající nejspíše na určité elementární etické bázi v duchu starého Masarykova „nebát se a nekrást“, nelhat a nenechat se koupit za pohodlnější a přepychovější život. Snad bychom to mohli označit i za moderní osvícenství, ale raději toho necháme, neboť autor právem říká, že nestojí o přesné definice svých postojů, které přicházejí z jiného světa. Jde mu o vnitřní zkušenost přesahování, o spřízněnost lidí odlišných filozofických a náboženských názorů, ale shodných postojů k domácí realitě. Šimečka to formuluje takto: „Společenství, které trvá ve své spřízněnosti už bezmála patnáct let, bylo vytvořeno příznivými politickými okolnostmi, které jsou ve všech svých ostatních důsledcích krajně nepříznivé. Není tak docela jisté, zda by zůstalo zachováno, kdyby se okolnosti změnily. Možná však jsme skutečně byli dějinami vybráni pro evropský experiment, pro pokus s tolerancí založenou na spřízněnosti dějin člověka, ne dějin velkých celků… Je pravděpodobné, že experiment, který se nám zdá být významný, připadá jiným nicotný. Na naše zboží je málo kupců. Museli by je také zahnat do kouta tak jako nás, aby zjistili, že naše zboží není žádný šmejd.“ (str. 132)

Proč nepřiznat, že jsem četl Šimečkovy úvahy s takovým potěšením také proto, že vyjadřovaly i moji vlastní zkušenost. To, co prožíváme někdy jen usilných uměleckých děl, onen vnitřní souhlas s určitým prožitkem, ono: „Ano, tak to bylo, tak jsem to pocítil i já, jenže jsem to nedokázal tak jasně vyslovit,“ jsem zažil tentokrát nad knihou praktické filozofie, nad knihou úvah o životních postojích člověka, který udělal s historickým vývojem poválečného Československa podobnou zkušenost jako já. Jsme stejný ročník, oba z Moravy, oba jsme po dokončení studia působili mimo Moravu, on v Bratislavě, já v Praze, oba ve stejné filozofické a literární oblasti, i když jsme se nikdy nesetkali. Když jsem četl kapitolku O skvělé práci politiků, pojednávající o tom, jaké opojení prožila květnová generace v prvních poválečných letech, a jak politikové tuto důvěru trestuhodně prohospodařili, bylo to, jako by někdo hovořil o mých nejvlastnějších zkušenostech.

Kapitolky O hře v televizi a O marné diskusi ukazují tak prostě a věcně, proč v současném „reálném socialismu“ nemůže vzniknout žádné autentické umělecké literární dílo, aniž se autor rozhodne riskovat ztrátu svého privilegovaného sociálního postavení, že k tomu není téměř co dodat: „Naše pouta v této části světa jsou z těžkého kovu. Často se unás tolik hýří vznešenými slovy, aby nebylo na pouta vidět. Všichni je známe, vyznavače optimismu, radostného života a bojovných cest do zahraničí. Odvykli si chodit, stát v obchodě na mléko, čekat ulékaře, tlačit se v autobuse a jíst na ulici buřta s hořčicí. Ani se nedivíme, že se snaží ze všech sil psát vždy o něčem radostném.“ (str. 96) Kapitolka O podmínkách kultury shrnuje výstižně diskuse, vedené i v Praze: enormní tlak na českou kulturu umožní patrně těm málo jedincům, které nezlomí, vytvořit díla, jež by jinde nenalezla tak krutě náročné předpoklady; vcelku však tragicky sníží kulturní náročnost národa: „Je pravda, že v našem hladovém období vzniklo několik vynikajících děl, která by možná za příznivých okolností nevznikla, možná by jejich autoři neměli čas je napsat anebo prostě by k jejich tvorbě neměli potřebnou zkušenost. Je to neadekvátní náplast za umrtvení širšího prostoru kultury, který bez příznivých podmínek je jen menší a menší, až se nakonec uzavře úplně.“ (str. 193)

Šimečkovo myšlení charakterizuje především personalismus, osobní zkušenost, věcnost, reálnost, antiideologičnost a tolerance, která nerezignuje na mravní odpovědnost jedince: „Jen v individuální skutečnosti máme k dispozici váhy kzvážení abstrakt a věcí, nehmotných věr a přesvědčení, které se tvoří v mozku a v srdci, a materiálních potřeb. Nikdo předem neví, jak při takovém vážení dopadne. Já jsem si až po mnoha letech spočítal, že jsem koupil dost velký kus vnitřní svobody zhruba za polovinu dřívějšího platu, které jsem se musel vzdát. Je to poměrně laciná cena za svobodu – nebereme-li do úvahy ještě i jiná příkoří, která se musí k ceně připočítat. Neodvažuji se však tento poměrně výhodný obchod nikomu vnucovat.“ (str. 135–136)

Až do kapitol O systémech a O nejisté skutečnosti jsem jen souhlasil; utěch dvou se však ozvaly i pochyby i námitky. Snad je zřejmé, že to nic nemění na mém hodnocení knížky; vždyť už bylo těch shod až příliš, teď je konečně příležitost se o něco přít. – Chápu plně autorův odpor vůči tlaku systému na jedince, jeho nechuť kopravářům havarovavších systémů i jeho odmítání mechanického přenášení systémového, „matematického“ modelu myšlení do oblasti člověka a lidské kultury a společnosti. Ptám se však, kde je ona hranice, za niž by se evropský člověk musel vrátit, aby skutečně odvrhl všechno, co v sobě skrývá nebezpečí moderní civilizace. Šimečka sám uzavírá, že nevěří na starý liberalismus: „Bez systému, bez vědeckého řízení lidských celků třeba jen v dělbě práce nejsme už zřejmě schopni udržet úroveň naší civilizace. Nejvyšší cenu spojeného lidstva dostane pak ten, kdo vymyslí systém, který bude vědecky a efektivně řídit látkovou výměnu mezi lidskou společností a přírodním prostředím a bude přitom neviditelný pro svobodnou aktivitu překračující jeho hranice.“ (str. 157–158) V další kapitolce však píše: „Vždycky mě proto potěší, když se setkám se štítivým odporem k objektivitě…“ (str. 166)

Prosím. Moje zkušenost mi však říká, že právě vypjatý subjektivismus, stranickost a iracionální fanatismus je při nejmenším stejným nebezpečím pro racionální toleranci, o niž patrně Šimečkovi jde. Domnívám se, že východiskem ze světa neosobní vědecké objektivity a racionálního systémového myšlení nemůže být útěk nazpět k iracionalismu a subjektivismu, k orientální mystice, nýbrž jen vyšší kultivace objektivity tolerancí, osobní odpovědností a nějakou novou antropologií. Přirozeně ji nemám hotovou v šuplíku, ale domnívám se (možná bláhově), že by si měla uchovat některé dobré vlastnosti moderního strukturálního myšlení; jinak nebude prostě adekvátní svému předmětu, moderní lidské skutečnosti poslední třetiny 20. století. Strukturní analýza se v mých očích liší od systémové právě tím, že nestírá kvalitativní rozdíly mezi strukturami různého řádu, že nevylučuje prvek náhody a existence jedinečných individualit, proměňujících svou aktivní činností vnitřní uspořádání společenských systémů. Jinak by nebylo dějinného pohybu a mravní odpovědnosti člověka. – Souhlasím s Šimečkou, že skutečnost dnešního Československa vyvolává dojem, že „reálný socialismus“ se bez tohoto přepychu svobodné tvůrčí aktivity člověka může obejít, hlavně když je dost masa, piva, fotbalu a televizních seriálů. Žít v lživém světě umělé skutečnosti, kde je všechno přesně naopak, než jak se veřejně hlásá, vyžaduje buď naprostou netečnost ke všemu, co jen poněkud přesahuje „malé dějiny“ člověka, nebo zvýšenou citlivost, která se časem stane alergií nebo profesí.

Šimečka se stal takovým publicistickým profesionálem lidskosti, dokazujícím, že si lze uchovat zdravý lidský rozum i uprostřed dvacetiletého systematického matení jazyků. Jeho schopnost odhalovat ideologické masky je perfektní, i když jeho pozitivní program zůstává vědomě minimální; řekl jsem již na počátku, že odmítá jít za hranice personální zkušenosti, za lidskou slušnost a toleranci. Je to málo? Naopak, v dnešním Československu je to tak náročné a nedostupné zboží, že se hrozím pomyšlení, jak málo exemplářů Šimečkovy knihy se dostane tam, kam by nejvíce patřilo, do rukou mladých lidí doma, ještě nezkažených „poměry“. A překvapuje mne, jak blízko se Šimečka ocitl tomu, co naše „levice“ za první republiky vytýkala Karlu Čapkovi, jeho elementárnímu antropologickému relativismu. Moc by mne zajímalo, co Milan Šimečka tomuto sousedství říká; já bych je bral všemi deseti.

Nejkrásnější je celý závěr knihy; tady už jsem zase jen četl a radoval se z autorovy dovednosti povědět lépe mnohé – za mnohé: „Je to vše nejisté se smutkem pocházejícím z dějin, smutek a radost si člověk do dějin vlastního života zasévá sám. Má plnou vládu nad tím, aby je naplnil podle vlastního ustrojení takovými stavy duše, kterým dává přednost před vším ostatním.“ (str. 218)

Šimečka je nejen svérázný a pronikavý společenský kritik, ale i poctivý stylista a umělec slova.

Květoslav Chvátík

Recenzia knihy „Kruhová obrana. Záznamy z roku 1984“ (vyd. Index, Kolín nad Rýnom, 1984). Vyšla v časopise Obrys (Mníchov) v júni 1989.

Milan Šimečka

Kruhová obrana

spoločne vydali

Nadácia Milana Šimečku

Panenská 4, 811 03 Bratislava

a

Artforum, Kozia 20, 811 03 Bratislava

v roku 2017

dizajn obálky Peter Gála

ISBN 978-80-89008-47-6 (EPUB)

www.nadaciamilanasimecku.sk

www.artforum.sk

Table of Contents

Na úvod – opožděná recenze aneb Kruhová obrana Milana Šimečky