Artho S. Wittemann

DIE INTELLIGENZ DER PSYCHE

Wie wir ihrer verborgenen Ordnung auf die Spur kommen

Copyright © 2000 by Kösel-Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Translation © 2017 by Zuzana Bohušová

Cover design © 2017 by Veronika Fodorová

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5674-3

Venované Veete

POĎAKOVANIE

Chcem sa poďakovať predovšetkým Veete, mojej manželke a kolegyni, ktorá svojím jasným úsudkom a hlbokým pochopením významne prispela k vzniku tejto knihy.

Ďakujem aj mojim učiteľom doktorovi a doktorke Halovi a Sidre Stonovcom, zakladateľom metódy Voice Dialogue – Rozhovor s vnútornými hlasmi. Vďaka ich vedomostiam a ich podpore sa mi otvorilo veľa dverí – do sveta aj do ľudského vnútra.

Moje poďakovanie patrí aj profesorovi dr. Schulzovi von Thun z Hamburgu; psychológovi a trénerovi Hugovi Maierovi z Mníchova; a scenáristovi Danielovi Speckovi tiež z Mníchova, za prečítanie rukopisu a za ich cenné pripomienky.

Nakoniec by som sa chcel poďakovať svojim klientom a všetkým účastníkom mojich seminárov. Oni všetci sú spoluautormi tejto knihy.

Poznámka autora

Výrazy vnútorná osoba, vnútorná časť, časť a časti majú trochu rozdielny význam. Aby sa stále neopakovali, považujeme ich v tejto knihe

za synonymá.

PREDSLOV K ANGLICKÉMU VYDANIU Z ROKU 2017

Kniha, ktorú sa chystáte čítať, bola prvýkrát publikovaná v roku 2000 v Nemecku. V priebehu rokov si získala renomé nového štandardu v oblasti parts psychology, prístupu k liečbe tráum cez rozličné časti osobnosti.

V tom čase som bol nadšeným a veľmi usilovným žiakom Hala a Sidry Stonovcov, amerických psychológov, zakladateľov novej metódy Voice Dialogue (Rozhovor s vnútornými hlasmi). Ich každoročné letné tábory, ale aj ostatné semináre boli pre mňa zdrojom obrovskej inšpirácie a poskytli mi odpoveď na mnohé otázky, ktoré sa vo mne hromadili počas rokov.

Veľmi rád by som zistil, prečo človek v mnohých oblastiach života koná tak deštruktívne, ale zároveň tvrdí, že je dobrý? Prečo je ľudské správanie také rozporuplné? A prečo neexistuje žiadna všeobecne platná, zjednocujúca teória vnútornej štruktúry ľudskej psyché?

Keď som prvý raz počul o myšlienke viacerých nezávislých zdrojov vôle v mysli jednotlivca, vybuchol vo mne ohňostroj nápadov a túžba preskúmať to. Kontaktoval som Hala a Sidru Stonovcov, preložil ich knihy, našiel som nemeckých vydavateľov a pozval som Hala a Sidru, aby svoje práce predstavili na seminároch a prednáškach v Nemecku. Bolo to šťastné obdobie, plné zaujímavých objavov a nových odhalení.

Často sa stáva, že študenti, ktorí venujú všetku energiu práci svojich učiteľov, začnú v jednom momente toto učenie spochybňovať; začnú hľadať nové cesty a prichádzať s novými myšlienkami; aj táto kniha je výsledkom podobného procesu. A dnes, takmer sedemnásť rokov po prvom vydaní, proces stále pokračuje. Vyšla druhá kniha^1, ktorá prináša výsledky ďalších šestnástich rokov základného výskumu a nové prieniky do zložitej štruktúry vnútorného sveta človeka. A práve tieto výskumy ma neskôr prinútili urobiť niektoré závažné zmeny v mojej knihe Inteligencia psyché.

Keďže sa chystáte ponoriť do sveta častí – alebo do vnútorných osôb – ako ich odteraz budeme nazývať – majte na pamäti, že to je iba začiatok cesty, ktorá vedie človeka stále hlbšie a hlbšie v chápaní jeho vlastnej, subjektívnej reality. Práve táto vnútorná realita formuje aj náš život a my ju potrebujeme pochopiť a ovládnuť, ak chceme, aby bol náš osud nielen o niečo lepší, ale naozaj dobrý.

Artho Wittemann, Švédsko, január 2017

1 Artho Wittemann: Love and Logic of the Soul, 2016.

V LABYRINTE PSYCHÉ

Hodení do sveta, do tela, do psyché

Človek existuje v absurdných životných podmienkach. Keď sa zamyslíme nad nekonečnosťou vesmíru a uvedomíme si, že sa na akejsi „malej“ guli rútime tajomným šírym priestorom, je absurdnosť našej situácie celkom zrejmá.

Sme hodení do sveta, ktorému nerozumieme. Trvalo veky, kým sa človek naučil chápať a ovládať najjednoduchšie životné procesy, založiť oheň (a zase ho uhasiť), používať luk a šíp, postaviť dom a obrábať pole. Po celý čas netušil, kde sa nachádza. Sleduje ho Boh Slnka, ktorý ráno vychádza na jednej strane sveta, v noci sa za obzorom ukladá spať a nasledujúce ráno sa vracia na oblohu z opačnej strany? Alebo sa plaví na doske uprostred oceána? Ľudia vymysleli nespočetné mýty, aby pochopili svet, v ktorom žijú, a tak trochu zmiernili absurditu svojej situácie.

Záhada ľudskej existencie však nie je nič v porovnaní s bojom o holé prežitie: sme uväznení v tele, ktoré nie je pre tento svet vhodné. Na rozdiel od ostatných živočíchov, pokrytých srsťou alebo perím, človek sa nachádza v tele, ktoré si vždy a znovu vyžaduje odev, prístrešie, teplo.

Predstavte si, že by ste boli čo len na tri dni vystavení napospas prírode, bez úkrytu, bez šiat. Pravdepodobne by ste sa ocitli na pokraji zúfalstva, možno aj na pokraji smrti! To isté platí, samozrejme, aj pre potravu: rastliny, trávy a listy, ktoré rastú v prírode a zvieratá sa nimi živia, sú pre ľudí zväčša nejedlé.

Dnes, keď sme už tieto nepriaznivé pomery prispôsobili svojim potrebám a vďaka tomu sme prežili, ešte stále nás na konci očakáva staroba a smrť. A ešte stále (práve tak ako naši predkovia) nevieme, kde presne sa nachádzame. Posledná cesta nás znova zavedie naspäť, do neznáma.

Žijeme vo vesmíre, ktorý nedokážeme pochopiť, a v tele, ktoré sužujú prírodné podmienky. V takomto svete sme sa ocitli. Ale to je len vonkajšia časť sveta. Tá druhá časť je v nás: náš vnútorný svet, naša psyché.

Zvyčajne považujeme svoj vnútorný svet za niečo samozrejmé. Nesnažíme sa ho spoznať hlbšie a už vôbec sa mu neusilujeme porozumieť. Vonkajší svet je komplikovaný viac než dosť a my sme spokojní, keď žijeme aspoň trochu úspešný a normálny život. No niekedy ani to nefunguje. Bez zjavného dôvodu sa nás zmocní nepokoj, napätie alebo ochromenie. Cítime sa prázdni a vyhasnutí. Na povrchu je všetko zdanlivo normálne, a predsa nám to všetko pripadá bezvýznamné. Skutočne neexistuje niečo viac než život? Vtedy na nás znovu doráža naša psyché, trápi nás strašidelnými snami, stále novými túžbami a náladami, ktoré ťažko znášame – nielen my, ale aj všetci ostatní.

A ako často si želáme zmeniť sa, stať sa lepšími, byť trpezlivejší, priateľskejší, láskavejší! Túžime v sebe pozbierať viac odhodlania, aby sme si stanovili jasné hranice a dokázali sa presadiť! Ako často si želáme, aby si naši blízki či priatelia konečne uvedomili, že ich správanie nám prekáža a zraňuje nás? Ako často sme museli priznať, možno po dlhom boji a po mnohých hádkach, že nemá zmysel pokúšať sa niekoho zmeniť – ani samých seba.

Hlboko v nás je zakorenená rezignácia, domnievame sa, že sme otrokmi svojej vlastnej psychiky. O to viac sa bránime bližšie ju preskúmať. Svet nášho vnútra je tak ťažko zrozumiteľný a nepolapiteľný, taký nejasný, mnohoznačný, konfliktný, že sa nám zdá rozumnejšie držať sa poriadku a pravidiel sveta. Svoj vnútorný svet však nosíme vždy a všade so sebou, kamkoľvek ideme a čokoľvek robíme: sme uväznení sami v sebe.

Táto skutočnosť podmieňuje náš život od kolísky po hrob. Napriek tomu mnohí ľudia prežijú celý život bez toho, aby si položili otázku, čo vlastne znamená „JA“, aby sa usilovali pochopiť, ako funguje, a zistiť, čo potrebuje, aby sa mu dobre darilo.

Deti Zeme dospievajú

Odkedy sa človek prvýkrát objavil na Zemi, je vydaný napospas prírode, v dobrom aj v zlom. Uctievanie bleskov a hromov, stromov a hôr ako božstiev bolo nielen vyjadrením lásky a úcty, ale v priamej konfrontácii s mocnými, nepredvídateľnými silami aj prejavom bezmocnosti. Človek bol vždy dieťaťom Zeme.

Mal v podstate iba dve možnosti, ako sa s touto situáciou vyrovnať – koniec koncov tie isté, ktoré ešte dnes fungujú medzi dieťaťom a rodičmi. Prvá možnosť: od rodičov, Zeme a bohov prijímať lásku, úctu a dôveru a oplácať im ich priazeň poslušnosťou – tak sa vyvinulo náboženstvo. Druhým krokom je využitie týchto darov, rozvoj vlastných síl, schopnosť vyrásť a stať sa nezávislým – tak vznikla veda. Náboženstvo aj veda sú a vždy budú ľuďom vlastné. Vždy budeme deťmi matky zeme a naďalej budeme dospievať.

Rastieme vtedy, keď začíname klásť otázky, a potom spochybňujeme odpovede, ktoré sme dostali. To vedie k novým odpovediam, ktoré nás posúvajú dopredu. Už v starovekom Grécku sa niektorí zvedaví ľudia spytovali, z čoho sa skladá svet. Podľa názoru jedných je svet stvorený z meniaceho sa usporiadania štyroch elementov: ohňa, vzduchu, vody a zeme. Iní tvrdili, že jestvuje jediná neviditeľná častica: atóm. Obidve myšlienky vychádzajú z pochopenia základov modernej fyziky a chémie a vyvolali tisíce ďalších, hlbších otázok, ktoré viedli k novým objavom týkajúcim sa štruktúry atómov a molekúl a ich správania. Tieto objavy priniesli do nášho spôsobu života revolúciu a umožnili nám prispôsobiť svet našim potrebám. Umožnili nám dospieť na materiálnej úrovni. Na psychologickej úrovni je tento krok ešte stále pred nami.

Otázky sú stále tie isté: Z čoho pozostáva vnútorný svet? Aké sú jeho základné súčasti?

A ako spolu súvisia?

Keby sme dokázali zodpovedať tieto otázky aspoň spolovice tak presne, ako prírodné vedy odpovedajú na otázky týkajúce sa okolitého sveta, keby sme boli menej závislí od pozitívnych, ale aj negatívnych vplyvov nášho vnútorného sveta – potom by sme skutočne dospeli. A potom by sme azda dokázali vyriešiť problémy, ktoré vyplývajú z našej prevahy v okolitom svete – pretože mnohé z týchto problémov sú iba odrazom nášho vlastného vnútorného zmätku.

Táto kniha vám chce ukázať, ako sa môžeme – aspoň čiastočne – naučiť ovládať tajomný a nepredvídateľný svet nášho vnútra. Ak spoznáme jeho stavebné prvky a to, ako do seba zapadajú, môžeme sa v tomto zložitom labyrinte orientovať oveľa jednoduchšie.

Zdanlivý poriadok v chaose

Racionálna myseľ, ktorá je základom všetkých prírodných vied, inklinuje k poriadku a štruktúre. Na pozadí nejasných a rôznorodých javov okolitého sveta objavuje modely, vytvára nové pravidlá a zákony. Keď racionálna myseľ pozoruje prírodu, nevníma ju s radosťou dieťaťa, alebo s úžasom mystika. Pýta sa: Z čoho je to zložené? Ako to funguje? Ako to spolu súvisí? Rozoberá objekt dovtedy, kým neobjaví jeho stavebné prvky. Takto sa racionálnej mysli podarilo rozložiť vzduch, oheň, vodu a zem a objaviť molekuly. Rozložila molekuly a objavila atómy. Rozložila atómy a objavila ešte menšie častice. Dnes vie skladať molekuly, ktoré predtým neexistovali – pretože chápe ich vnútorné zákony.

Ako je potom možné, že rozum – ktorý dokáže preniknúť do najjemnejších zoskupení hmoty a zároveň preskúmať tie najvzdialenejšie oblasti kozmu – tak málo pozná náš vlastný stred: náš vlastný vnútorný svet? Ako je možné, že to, čo je nám najbližšie, poznáme menej než obežnú dráhu Neptúna, štruktúru ľudského genómu alebo trebárs stravovacie návyky domorodcov v Papui Novej Guinei?

Pochopiť ľudskú psychiku je pre vedcov také náročné najmä preto, že je nepredvídateľná, nestála a veľmi zložitá. Ako možno preskúmať niečo, čo neustále podlieha meniacim sa náladám, niečo, čo je vrtkavé a nestále, čo zdanlivo pozostáva iba z čisto subjektívnych vnemov a pocitov a zároveň je plné vnútorných rozporov a protikladov?

Vedci, skúmajúci okolitý svet, to mali vždy oveľa jednoduchšie. Nie náhodou sa základy vedy zrodili z pozorovania obežných dráh planét, čo je nášmu vnútornému svetu absolútne vzdialené. V 17. storočí, keď Isaac Newton publikoval svoju prácu o mechanike nebeských telies, Principia, veda zaznamenala obrovský úspech – Newton nielenže predpovedal presnú obežnú dráhu planét, ale aj to, v ktorom bode sa budú v určitom okamihu nachádzať. Neskôr sa ukázalo, že tieto zákony budú mať nesmierne možnosti využitia aj v materiálnom svete.

Zrodila sa obrovská nádej, že absurdnosť a nezrozumiteľnosť našej existencie uvoľní miesto zmysluplnému a jasnému poriadku, pomocou ktorého prevezmeme kontrolu nad prírodou, a tým sa skončí náš namáhavý boj o prežitie. Bezmocná závislosť našej existencie bude napokon musieť ustúpiť rozumnému chápaniu a racionálnemu konaniu.

Táto nádej nás stále inšpiruje a rezonuje v nás a každý deň ju oživujú nové, neuveriteľné objavy vedy a techniky. Zároveň sa obmedzenia tradičného vedeckého myslenia stávajú čoraz očividnejšími.

Lineárnosť

Keď Newton, Galilei, Descartes a mnohí ďalší po prvý raz zverejnili objavy základných fyzikálnych zákonov hmoty, boli takí nadšení svojimi prvotnými úspechmi, že podľahli vážnemu omylu: uverili tomu, že ak budú mať dostatok času a presné nástroje, ich metódy im umožnia pochopiť a vysvetliť svet v jeho celistvosti. Boli presvedčení, že celý vesmír možno nakoniec opísať sériou matematických vzorcov, možno dokonca jedným jediným vzorcom sveta. V ich predstavách bol svet obrovský hodinový stroj, ktorý treba iba rozobrať na súčiastky a pochopiť, ako tiká. Spoliehali sa najmä na zákon kauzality, ktorý počas svojich výskumov pozorovali. Zákon hovorí, že príčina a účinok sú vo vzájomnej proporcionálnej súvislosti – malá príčina, malý účinok; veľká príčina, veľký účinok – také správanie sa nazýva lineárne.

Tento princíp môžete pozorovať pri riadení auta: ak silnejšie stlačíte plynový pedál, čakáte, že vaše auto pôjde rýchlejšie, alebo rádio bude hrať hlasnejšie, keď pomocou ovládača zvýšite hlasitosť. Aj keď určite existujú oveľa zložitejšie príklady lineárneho správania, pre naše účely uvedené príklady určite postačia. Lineárnosť znamená predvídateľnosť. Keď poznáme príčinu, dokážeme predvídať následok.

Našťastie sa na tento zákon môžeme spoľahnúť v mnohých veciach, ktoré nám uľahčujú život. Inak by sme sa museli báť, že naše chladničky budú chladiť, mraziť a odmrazovať, ako sa im zachce, alebo lampa v izbe bude blikať dovtedy, kým nepraskne žiarovka. Nemohli by sme sa spoľahnúť na stabilitu našich domov či mostov, alebo na to, že telefóny a televízory budú vysielať jasný obraz a zvuk.

Vedci len nedávno začali chápať, že lineárne procesy sú v prírode veľkou výnimkou. Domnievali sme sa, že mnohé prírodné javy – počasie, zemetrasenie, prúdové turbulencie alebo ľudskú psyché – nedokážeme správne predvídať len preto, že sme ich ešte dostatočne nepochopili. Niektorí vedci si našťastie uvedomili, že majú do činenia so systémami, ktoré sú nepredvídateľné vo svojej podstate. Také systémy pomenovali chaotické.

Tieto systémy sú však chaotické iba na prvý pohľad, pretože za zdanlivým chaosom vládne určitý poriadok. Nie je to poriadok bez života, ani dokonale predvídateľný poriadok hodinového strojčeka alebo presnej štatistiky nákupných návykov priemerného západoeurópskeho občana za január minulého roka, ale živý poriadok, aký možno nájsť všade v prírode. Ak konečne akceptujeme, že ľudská psyché je súčasťou prírody – jej zázračným dieťaťom – a ak sa konečne pokúsime chápať ju ako systém, ktorý je vybudovaný na rovnakých princípoch ako ktorýkoľvek iný živý systém, potom budeme schopní nájsť cestu k úplne novému chápaniu samých seba.

Poriadok v zdanlivom chaose

V prírode existuje princíp, ktorý je taký známy a axiomatický, že zvyčajne o ňom vôbec neuvažujeme; ide o tvrdenie: Príroda pozostáva zo samostatných celkov. Hviezdy v našej galaxii, planéta Zem, moria a kontinenty, rastliny a zvieratá, ľudia a všetko, čo vytvorili – všetky tieto fenomény sú samostatné časti, ktoré sú však vo vzájomnom vzťahu. Taká bola realita aj na úplnom začiatku. Iba na okamih, v momente, keď sa zrodil vesmír, vládol totálny chaos: neexistovala žiadna štruktúra ani poriadok. Teploty boli príliš vysoké a hmota bola príliš hustá, aby sa mohla utvoriť nejaká formácia atómov.

Vedci sa domnievajú, že prvé subatomárne častice sa vytvorili zlomok sekundy po Veľkom tresku a potom sa spojili, aby v priebehu niekoľkých minút vytvorili jednoduché atómové jadrá. Stav totálneho chaosu trval iba niekoľko krátkych okamihov. Bezprostredne potom sa hmota začala organizovať a vytvárať častice.

Trvalo ďalších 380 000 rokov, kým teplota klesla natoľko, že umožnila elektrónom pripojiť sa k jadru a vytvoriť prvé atómy. To nevyhnutne pripravilo cestu k formovaniu samostatných celkov. Niektorí vedci sa nazdávajú, že došlo k akémusi evolučnému súpereniu medzi rôznymi fyzikálnymi procesmi, v ktorom sa niektoré „presadili“ viac než iné.

V procese, ktorý trval niekoľko miliárd rokov, sa vytvorili základné atómové štruktúry hmoty, ako ich poznáme dnes, a tiež planetárne systémy nášho vesmíru. Pri pozorovaní tohto procesu sme objavili ešte niečo, čo je oveľa ohromujúcejšie než samotná tvorba takých celkov:

Table of Contents

POĎAKOVANIE

PREDSLOV K ANGLICKÉMU VYDANIU Z ROKU 2017

V LABYRINTE PSYCHÉ