O KNIZE

Hrdinou této mimořádné knihy je arabský novinář, který vystudoval izraelské školy. Píše hebrejsky a pracuje jako reportér pro izraelské noviny. Jeho národnost mu umožňuje přístup do arabského prostředí a on pro své noviny přináší pravidelné reportáže o událostech na Západním břehu. Po násilných potyčkách, při nichž izraelská armáda potlačí palestinské demonstrace, však před ním vyvstane otázka osobní identity. Jeho reportáž je kritická a on následně ztrácí své postavení v redakci. Ve snaze řešit existenční problémy se rozhodne přesídlit se spolu s rodinou zpět do arabské vesnice, z níž pochází. Brzy si však uvědomuje, že arabská společnost, kterou znával, se změnila. Vesnice je plná náboženského fundamentalismu, který je vyhrocený pocity nepřátelství vůči izraelskému státu. Jeho situace se ještě zhorší, když jednoho rána izraelská armáda bez jakékoli zřejmé příčiny vesnici neprodyšně uzavře a odřízne od dodávek potravin, vody, elektřiny i od spojení s okolním světem. V mezních chvílích se pak, podobně jako v Pánu much Williama Goldinga, začínají rozpadat i civilizační pouta a nastupuje barbarství.

Hrdina knihy má řadu autobiografických rysů. Sajjid Kašua sám pracoval pro izraelské noviny a televizi a jeho reflexe krize identity, kterou mu přinášelo zaměstnání hebrejsky píšícího arabského novináře, je ojedinělá, stejně jako jeho svědectví o komplikovaném a tragickém vztahu mezi Araby a Židy, kritické k oběma stranám.

O AUTOROVI

Sajjid Kašua (* 1975 v Tiře) je uznávaný izraelsko-arabský spisovatel a publicista píšící hebrejsky. Od roku 2014 žije i se svou rodinou ve Spojených státech, kde přednáší na univerzitě v Illinois. Oceňovaným prvkem Kašuovy tvorby je především ryze osobní svědectví o zkušenosti dvojí identity Arabů s izraelským občanstvím a o ambivalentním vztahu této menšiny k židovskému obyvatelstvu, jakož i o sváru mezi tradicí a modernitou uvnitř arabské společnosti.

Své zkušenosti z dětství a mládí vtělil Sajjid Kašua do své prvotiny Tančící Arabové (2002, česky 2016). Obdobnými tématy se zabývá také jeho zatím poslední román, Druhá osoba singuláru (2010, česky 2014), za nějž získal roku 2011 prestižní Bernsteinovu cenu. Tyto dvě celosvětově úspěšné knihy se staly předlohou celovečerního filmu z roku 2014. Nyní vychází v českém překladu i třetí z Kašuových próz, A bylo jitro (2004). Kromě románů píše Sajjid Kašua též fejetony do deníku Ha-arec a je scenáristou úspěšného satirického sitcomu izraelské televize Arabská práce.

Photo © T. M. Pengiley

Z hebrejštiny přeložila Šárka Melanie Sedláčková

Pistorius & Olšanská

Příbram 2016

Tato kniha vyšla s laskavým přispěním Ministerstva kultury ČR

a Nadace Český literární fond.

Z hebrejského originálu Vajehi boker

vydaného nakladatelstvím Keter v roce 2004

přeložila Šárka Melanie Sedláčková

Fotografie na obálce Karel Cudlín

Obálku navrhla Klára Horová

Odpovědná redaktorka tištěného vydání Petra Mertinová

V roce 2017 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská,

Pražská 128, 261 01 Příbram

232 stran. První vydání

First published under the Hebrew language title Vajehi boker

Copyright © 2004 by Keter

Translation © Šárka Melanie Sedláčková, 2017

ISBN 978-80-7579-003-3 (EPUB)

ISBN 978-80-7579-004-0 (MOBI)

ISBN 978-80-87855-65-2 (papírové vydání)

Věnováno Nadžát a Náj

Kapitola první / Tady musí být všechno báječné

1

Máma odsune dveře s příšerným zaskřípěním. Z dětského pokoje se line zatuchlý pach, jako z antikvariátu, kam moc lidí nezavítá. Honem otevírá okno, hadrem trochu setře prach z psacího stolu a říká: „Vidíš? Nic se tu nezměnilo.“ A já ji pozoruju, je tak jiná, tak unavená a stará. Dívá se na mě svým obvyklým pohledem, jímž vždycky dávala najevo, že všechno dobře dopadne: „Za chvíli bude jídlo.“

„Nemám hlad, mami.“

„Určitě jsi od rána nic nejedl, dej si, je škoda to nechat vystydnout. Bude to ještě chvíli trvat, trochu si odpočiň a já tě zavolám. Máme i hrachovou polévku.“

Když máma vychází, zavře za sebou dost opatrně. Rozhlížím se po pokoji, který jsem před deseti lety opustil, nic se nezměnilo, jen jeho obyvatelé už v něm nejsou. Tři dětské postele stojí prázdné ve stejných vzdálenostech od sebe. Byl jsem první ze tří bratrů, který tenhle pokoj opustil, a vida, jsem taky první, kdo se vrací. Nic se nezměnilo, možná až na ten zápach, přes který se zatím nedokážu přenést – teď si dokážu představit, jak páchne opuštěnost.

Stavím na podlahu černou tašku, která mě doprovází už od doby univerzitních studií a předtím ležela na prostřední posteli, na té, která vždycky bývala moje. Když se dotknu postele, mé tušení, že do tohohle pokoje už pěkných pár let nikdo nezavítal, se jen prohloubí. Matrace je navlhlá a zápach stoupající z prostěradel a polštáře nasvědčuje tomu, že máma naposledy měnila povlečení, když jsme odešli. Zadívám se do vysokého stropu a přímo nad sebou zpozoruju zelené a černé stopy vlhkosti. Kdysi by táta prosakující strop ihned opravil, vylezl by na střechu, utěsnil ji speciální hmotou a potom napadené místo přetřel barvou. Ohromná skvrna prozrazuje, že už se o to nestará, jako by dětský pokoj přestal být součástí domu. Jako by už vlastně neexistoval.

Nikdy bych si nedokázal představit, že by tenhle pokoj mohl být tak tichý. Tenhle pokoj, který překypoval životem, spory, křikem, hrami a neustálým pošťuchováním, teď naplňuje naprostý klid, všechno je jakoby zmrzlé, všechno přesně uspořádané. Knihy na policích jsou seřazené podle školních roků. Máma nevyhodila ani jedinou, leží tam dokonce i učebnice, které jsme používali na základce. Tři šuplíky u psacího stolu jsou pořád ještě popsané našimi jmény, jako by hrozilo, že se pohádáme, komu který připadne. Tři židle, jedna vedle druhé, ve stejných vzdálenostech, u dlouhého psacího stolu, který táta zhotovil speciálně pro nás. Nutil nás dělat domácí úkoly výhradně vsedě s rovnými zády na židli, kterou se nesmělo pohnout z místa. Táta si to přesně odměřil a pro každou židli nakreslil na podlaze čtyři kolečka, na která se musely nohy židle umístit. Jak jsme rostli, měnil pozici koleček a přizpůsoboval vzdálenost židle od psacího stolu velikosti těla. Nic mu nepůsobilo větší požitek, než když přišel domů, otevřel dveře dětského pokoje a viděl nás, jak sedíme na obvyklých místech s tvářemi zabořenými do knih a sešitů. Vždycky jsme dbali na to, abychom se nacházeli v jeho oblíbené pozici, když se vracel z práce. Vůbec nám to nevadilo, naopak, někdy to bylo dokonce zábavné. A když za sebou zavřel dveře, téměř vždycky jsme se po sobě podívali a rozesmáli se, ať jsme se předtím hádali a prali sebevíc.

Já jsem seděl na prostřední židli. Vstávám z postele a zadívám se na ni, stojí nejdál od psacího stolu. Byl jsem z rodiny největší, přerostl jsem dokonce i nejstaršího bratra. Pozorně si prohlédnu podlahu a zjistím, že červené značky tam pořád jsou a že židle jsou umístěny přesně na posledních kolečkách, která táta načrtl. Posadím se na své místo uprostřed a zjišťuju, že mé tělesné proporce se od doby, co jsem dokončil střední školu, nezměnily. Psací stůl se nachází v patřičné vzdálenosti a moje tělo v náležité pozici, záda mám rovná jako pravítko, a když se pokusím dělat, jako že píšu, tělo se nakloní ze židle přesně v tom úhlu, o němž táta tvrdil, že je zdravý a správný. Teď se usmívám a úsměv ve mně vzbudí podivný pocit, jako když se dlouhou dobu povolený sval opět vrací k činnosti.

Natáhnu ruku k šuplíku, na němž je červenou tuší vyvedeno moje jméno, a vysunu ho ven, až se mi téměř dotýká břicha. Šuplík je obtěžkaný papíry, které jsou velmi pečlivě uspořádané a sahají až k okraji, takže by se tam nevešel už žádný další list. Vyndám celý štos a položím ho před sebe na stůl. Máma všechno uchovala v bezvadném pořádku. Uložila tam dokonce i obrázek, který jsme dostali na konci povinné školky. Modré nebe, žluté sluníčko s očima a usmívající se pusou a červené kytky. Všechno tam je, roztříděné podle roků, chronologicky, vysvědčení od první do dvanácté třídy seřazená podle trimestrů. Každoroční školní fotografie. Navrchu hromady se skví moje závěrečné vysvědčení a pod ním maturitní tablo. Všichni studenti z mého ročníku jsou v malých rámečcích v řadách ve spodní části a nad nimi hledí z pasových fotografií pedagogický sbor ve větších rámečcích. Nahoře uprostřed je ředitel, jemuž se dostalo největší podobenky ze všech, a pod ním znak a název školy.

Fotky studentů jsou tak zmenšené, že se téměř nedají rozeznat tváře. Nebýt jmen pod každou z nich, zapsaných také drobnými písmenky, nikdy bych nenašel ani sám sebe. Pozorně zkoumám čtvereček, který mě obsahuje, a vzpomínám, jak jsem se tehdy bál opustit tenhle pokoj a tohle místo. Jak mi bylo naprosto jasné, že tady chci zůstat navěky. Jak jsem celé noci probrečel, než jsem se odstěhoval za studiem do jiného města. A jak se místo, které vždycky bylo mým domovem, po čase změnilo v hrozbu. Pamatuju si, jak jsem v den svého odchodu nesl černou cestovní tašku a nechtěl jsem nic jiného, než abych měl ty tři roky studia rychle za sebou a mohl se vrátit. Jak jsem usedavě plakal, když se všichni sousedé a příbuzní, kteří se podle ustáleného zvyku chodili týden předem, než někdo odjel, rozloučit, každý večer shromáždili na dvoře, nosili dárky, utěšovali a povzbuzovali moje rodiče. Stejně jako jsem plakal při odchodu, tak jsem plakal i teď, že mi nezbylo nic jiného než se vrátit.

Dívám se na malé rámečky vedle toho mého. Kdysi jsem si myslel, že na spolužáky nikdy nezapomenu, zatímco teď, když si je prohlížím, zjišťuju, že si nikoho z nich nevybavuju. Spolužáci se mi vždycky jevili jako masa tváří, která mě provázela, kamkoli jsem se hnul, ale na třídní fotografii, když detailně zkoumám jednu tvář po druhé, se mi zdají tak divní, tak vzdálení, dokonce i jejich jména se mi podařilo za těch deset let vymazat z paměti. Za celou tu dobu jsem s nikým z nich nemluvil, což jsem sice nedělal ani předtím, ale téměř denně jsem je vídal. Zatraceně, proč si teď namlouvám, že jsou nebezpečnější, než byli? Proč se jich bojím, proč mám strach, že se jim připletu do cesty?

Čtu ta jména nahlas a vracejí mě zpátky do minulosti, buší do mě. Bože, kdo jsou všichni tihle lidi? Co dneska dělají? A dál zkoumám jejich fotky – Ašraf Hazkíje, Nabíl Násir, Hajtham Sultán, Hanán Fadíla. Zapomněl jsem na všechny, na studenty, na profesory, na ředitele. Ale teď jsem zase tady a nemám na výběr. Jsou blízko, žijí vlastně v sousedství, nevyhnutelně se s nimi dřív či později setkám. Musím se mít na pozoru. Dlouze hledím na papíry, beru jeden po druhém, čtu poznámky, které pedagogové v průběhu let napsali. Nedostal jsem jedinou špatnou známku, kromě předmětů jako tělesná výchova, práce se dřevem a obrábění kovů. Probírám dokumenty se zbožnou úctou, opatrně je obracím a kladu na sebe, musím dodržet pořadí, které stanovila máma.

2

Vzbudím se do hluku televize. Rodiče dál vstávají časně, přestože ani jeden z nich už nechodí do práce. Zůstanu ještě chvíli v posteli, beztak nemám příliš co dělat a ještě je moc brzy na to, abych se šel podívat na svoji holčičku. Máma lehce zaklepe na dveře a odsouvá je stranou, rozevírá úzkou štěrbinu, dřív než stihnu odpovědět. Vidím, jak se na mě upírají její oči. „Dobré ráno,“ naznačuju jí, že jsem vzhůru.

„Dobré ráno,“ říká a rozšiřuje otvor, „dělníci už dorazili a táta chce, abys tam nahoru zašel a dohlédl na ně.“

„Žádný problém, hned vstanu.“

V pokoji je zima. Strop je vysoký a stěny tenké a vlhké. „Letos byla nejdelší a nejdeštivější zima za poslední tři dekády“ – tahle věta se v předpovědích počasí neustále opakuje. Zima oficiálně skončila a jaro je v plném proudu. Vytahuju svetr z černé cestovní tašky, jejíž obsah jsem ještě nestihl vyndat a naskládat do skříně, a vycházím z pokoje do klimatizovaného obýváku. Klimatizaci rodiče nainstalovali po mém odchodu a necítili potřebu udělat vývod do dětského pokoje, jen do obýváku a jejich ložnice. „Dobré ráno,“ říkám tátovi, který sedí se svou cigaretou a kávou. „Dobré ráno,“ odpovídá, aniž otočí hlavu od obrazovky, na níž vysílají zprávy v hebrejštině, a když to skončí, rychle přepne na al-Džazíru, tam je aktuální zpravodajství pořád.

Na stole v kuchyni už je přichystaná snídaně. „Pojďte jíst,“ říká máma. Dívám se na tátu a on na mě. Vím, že pro nás oba bude náročné sedět za jedním stolem. Můj návrat je pro něj bezpochyby podivný stejně jako pro mě. „Za chvíli,“ říká a já vstávám, jdu ke kuchyňskému stolu, sedám si na svou obvyklou židli zády k televizi, co nejdál od místa, kde sedí táta, a napiju se mátového čaje. Čaj je přeslazený, už jsem úspěšně zapomněl na chuť čaje, který připravuje moje máma. To je rodinné pravidlo, čaj se pije se dvěma lžičkami cukru, káva bez cukru. Na osobní chutě není místo, je to pevně daný recept, který zdědila od své matky a ta zase od té své. „Ráno nesnídám,“ vysvětluju mámě, jíž se na tváři rozhostí výraz hlubokého žalu. „Ale za chvíli si něco dám,“ říkám, „tak za hodinku za dvě.“

Dům rodičů dělí od mého budoucího domu dvacet kroků. Hluk leštičky mi zní v uších, ještě než tam vejdu. Dnes montují schody. Holé zdi tam stojí už víc než pět let, a teprve nedávno, když jsem oznámil, že se vracím domů, na něm rodiče začali znovu pracovat s plným nasazením. Brzy bude hotový, s trochou štěstí do týdne, maximálně do čtrnácti dnů, tak prohlásila máma, a peníze jsou, naši vybrali peníze ze spořicích účtů a teď investují všechno do stavby, a potom v něm budu moct bydlet. To je místní pravidlo: dobří rodiče stavějí domy svým synům.

Vcházím do svého budoucího domu, v ruce nesu měděný tác a na něm dvě sklenky čaje pro dělníky, kteří pokládají schody. Na chvíli vypnou přístroje. Ten, co vypadá jako šéf, si ode mě vezme tác a umístí ho na právě dokončený schod. „Vy jste majitel domu?“ ptá se a podává mi ruku. „Já jsem Kámil.“ Pokyne mladíkovi a ten odloží obrovský kus mramoru a jde si vypít čaj. Prohlížím si ho a kývnu hlavou na pozdrav. Mladý dělník má široký rozštěp, který vede od spodního rtu až k nosu. Nevypadá to jako pracovní úraz, spíš jako vrozená vada, a kdyby mi neodpověděl na pozdrav, měl bych za to, že nedokáže mluvit. Má divný, skřehotavý hlas, který mi připomíná děti ze třídy pro hluché, která sídlí na konci základní školy. „Díky za čaj,“ říká. Jeho šéf je už zjevně naučený, protože se hned snaží rozptýlit obavy a nepříjemný pocit, který vzbuzuje první setkání s jeho pomocníkem. „Muhammad je skvělej chlap,“ říká mi, „dva roky už spolu pracujeme. Jako bráchové, viď, Muhammade?“ Muhammad sklopí hlavu, pokouší se usmát, a mě celá ta situace popouzí a připadám si trochu trapně, jako by šlo o tvora, jehož páníček musí honem vysvětlovat, ještě než začnu panikařit, že je to krotký domácí mazlíček, žádná divoká bestie, chraň Bůh.

Budu mít velký dům, větší než všechny ty podnájmy, ve kterých jsem až doposud bydlel. To se vůbec nedá srovnat. Pokouším se sám sebe přesvědčit, že třeba ta změna bude jen k lepšímu, třeba se mi přese všechno podaří to tady zvládnout, třeba to tu bude hezké, vždyť mám přece dům, o kterém jsem celý život snil. Stoupám po schodech, do patra, kde budou ložnice, šéf a jeho pomocník už stihli položit mramor až sem, zbývá jim ještě jedno podlaží, kde bude prádelna a střecha. Schodiště je trochu nakřivo, některé jednotlivé schody příliš vyčnívají a jiné při instalaci praskly. Nevím, zda má cenu je na to upozorňovat, koneckonců mi to zas až tak nevadí. Vejdu do ložnice. Musí se ještě vymalovat. Přilehlá koupelna už je dodělaná. I koupelna, která bude jednou patřit dětem, je hotová. Vlastně už moc práce nezbývá. Až budou dokončené schody, dojde řada na zábradlí a potom se bude malovat. Truhlář už dole namontoval kuchyňskou linku a za dva tři dny přijde nasadit dveře.

Vůbec nemusím opouštět dům, pomyslím si a zapálím si v ložnici. Ani do krámu nebudu chodit. Budu si sedět ve svém domě a všechno mi bude úplně ukradené. Snadno můžu zmizet, snadno si můžu zařídit život tak, aby nikdo nevěděl, že jsem se vrátil, aby se nikdo nezajímal o můj návrat na tohle prašivé místo. Alespoň mám velký dům, kam se pohřbím, vždyť se sem stěhuju z tísnivého pocitu vyčerpání, který mě zaplavil v průběhu posledního roku a s přibývajícími měsíci se čím dál zhoršuje. Co mi zbývá ve velkoměstě? Nic, vůbec nic, jen strach. Nikdy jsem se tam necítil bezpečně, dokonce ani doma, a nehodlám si namlouvat, že tady to bude klidnější. Tady alespoň nebudu muset za místo, kde se bojím, platit nájemné.

Stavitel schodiště a jeho pomocník se vracejí ke své práci. Stojím ve vchodu do ložnice a dívám se na ně. „Pohni sebou, ty osle,“ říká šéf a čeká, až mu dělník s rozštěpeným rtem a poslušným výrazem podá kbelík hnědé směsi. Z celé té scény je mi trochu nepříjemně. Šéf, na pohled asi tak starý jako já, se snaží zapříst hovor, obličej se mu roztáhne do širokého úsměvu. „Nikdy jsem vás tu neviděl. Překvapilo mě, když jste se tu objevil, protože lidi ve svém věku znám samozřejmě všechny. Mladší generaci, děti, všechny ne, protože se vesnice pořád rozrůstá, ale o svých vrstevnících mám přehled. Určitě jste studoval v Německu. Lékař?“

Vrtím hlavou.

„Tak co jste studoval?“

„Žurnalistiku,“ odpovídám mu.

„Takže jste novinář?“

Přikyvuju.

„U Židů?“

„Ano.“

A už se přistihnu, že s ním navazuju hovor a porušuju slib, který jsem si právě dal – s nikým se nepouštět do řeči. Jak to bude na takovémhle místě možné?

„Říkám vám, doma je doma. Já jsem taky pracoval u Židů a věřte mi, i když si tam vyděláte mnohem víc, pořád si připadáte jinak, víte, co myslím, třeba jak jste dneska ráno přišel, přinesl tác s čajem, tam můžete pracovat týden a oni se k vám vůbec nepřiblíží. Ne všichni jsou takoví. To neříkám, že všichni. Ale teď, jak je situace čím dál napjatější, se to pořád zhoršuje, už nedělají rozdíl mezi námi a těmi ze Západního břehu, pro ně je Arab jako Arab. Určitě jste si taky myslel, že jsem ze Západního břehu, když jste sem přišel a viděl mě v těchhle špinavých hadrech, měl jste nahnáno, viďte,“ směje se.

Muhammad tam stojí a já doufám, že z našeho rozhovoru nic neslyší, možná je přece jen hluchý. Naše pohledy se setkají a on honem sklopí zrak, jako bych byl nějaký policajt na hraničním přechodu či co. A šéf, který zjevně ty rozpaky a výměny pohledů vnímá, se znovu usměje a vysvětlí: „Neposlouchejte mě, jak o něm mluvím, já a Muhammad jsme jako bratři, že jo, Muhammade?“

Table of Contents

O KNIZE

O AUTOROVI

Titulní list

Kapitola první / Tady musí být všechno báječné