O knize

Román Bílý oceán čtenáře přivádí po šestnáctileté pauze zpět na severonorský skalnatý ostrůvek Barrøy, dějiště předcházející autorovy knihy Ostrov. Dramatické osudy Ingrid, jež na ostrově vyrůstala od malička, jsou v posledních měsících druhé světové války tak strhující, že tvoří samostatný, uzavřený příběh. Válka krutě poznamená i místo, kde život dosud plynul v téměř harmonickém bezčasí jakkoli nelehkého sepětí života rybářské rodiny s drsnou přírodou. Oceán na ostrov vyplaví stopy tragédie lodi válečných zajatců, zcela nečekaně však zažehne i prudký plamen beznadějné lásky. Ingrid na čas ztratí paměť, po návratu z nemocnice se vrací na ostrov, který se s koncem války znovu zalidňuje, a ona i svět se pomalu probouzejí z černého snu. Vyprávění mistrně kombinuje odkazy na málo známé skutečné události závěru válečného běsnění na dalekém Severu s téměř impresionistickým zachycením vnitřního světa hrdinky, která pomalu sbírá síly, aby dokázala žít.

O autorovi

Roy Jacobsen (1954) patří mezi uznávané norské spisovatele, je autorem téměř dvaceti románů, svazků kratších próz a knížek pro děti a nositelem mnoha literárních cen. Debutoval na počátku osmdesátých let 20. století sbírkou povídek Život v zajetí (Fangeliv, 1982). Pozornost kritiků i čtenářů však vzbudil hlavně svým objemným románem Vítězové (Seierherrene, 1991), za nějž byl poprvé nominován na Cenu Severské rady za literaturu. Ve dvougeneračním rodinném příběhu zachycuje, jak se chudé agrární Norsko ve 20. století proměnilo v postindustriální společnost blahobytu, v níž však osobní identita jedinců musí čelit velkému tlaku. Druhou nominaci na Cenu Severské rady mu vynesl historický román Mráz (2003). Česky vyšel jeho román Dřevaři (Hoggerne, 2005), který se v roce 2009 dostal do nejužšího výběru prestižní ceny International IMPAC Dublin Literary Award, novela Zázračné dítě (Vidunderbarn, 2009) volně navazující na román Vítězové a předloni dramatický příběh Ostrov (De usynlige, 2013), jehož suverénní vypravěčský styl vydobyl autorovi značný úspěch v zahraničí i doma v Norsku, kde se prodalo více než 100 000 výtisků. Jacobsenovy knihy jsou dnes překládány do dvaceti devíti jazyků.

Roy Jacobsen

Bílý oceán

Z norštiny přeložila Jarka Vrbová

Pistorius & Olšanská

Příbram 2016

Bílý oceán

Roy Jacobsen

Tato publikace byla vydána s laskavou finanční pomocí Ministerstva kultury ČR a nadace NORLA.

This translation has been published with the financial support of the Czech Ministry of Culture and the NORLA foundation.

Z norského originálu Hvitt hav vydaného

nakladatelstvím Cappelen Damm v roce 2015

přeložila Jarka Vrbová

Obálku navrhla Klára Horová

V roce 2016 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská,

Pražská 128, Příbram

jako svou 143. publikaci.

Odpovědný redaktor papírového vydání Tomáš Vrba

První vydání

Copyright © CAPPELEN DAMM AS, 2015

Translation © Jarka Vrbová, 2016

ISBN 978-80-87855-70-6 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-71-3 (MOBI)

ISBN 978-80-87855-42-3 (papírové vydání)

www.pistorius.cz

I

1

První tu byly ryby. Člověk je u oceánu jen sveřepý host. Do haly vešel mistr a zeptal se, která z dělnic umí vykostit tresku, přišla jich nečekaná várka. Ingrid zvedla oči od bečky se sledi a pohlédla k přístavu, kde na střechách zčernalých dřevěných stavení mizely roztančené sněhové vločky, utřela si ruce do zástěry, následovala ho do solírny a postavila se k pracovnímu stolu vedle kádě s vykuchanými rybami. Podívali se na sebe. Pokývl směrem k noži, připomínal malou sekyrku.

Z proplachovací kádě vytáhla aspoň půl metru dlouhou tresku a položila ji na pracovní stůl, prořízla jí krk, odtrhla žábry, odřízla páteř od hlavy a vedla řez břichem až k ocasu, odkrojila páteř u řiti, pak zprava nožem uvolnila žebra, páteř vyškubla, jako by vytrhla zrezivělý zip, a podržela ji v levé ruce; ryba na zakrvácené ploše stolu připomínala bílé křídlo, připravená k opláchnutí a naložení do láku. Pak každou nasolí a obrátí, usuší, znovu vyperou a rovnají na hromadu a nakonec prodají jako slonovinově bílé zlato, jež tohle vyhladovělé pobřeží udržuje při životě už osm set let, od chvíle, kdy se o něm poprvé objevila zmínka.

„Ukaž páteř.“

Ingrid přehodila kostru do pravé ruky, aby zakryla ránu, kterou si mezi palcem a ukazováčkem způsobila na levé. „Jo, čistá.“

Dodal, že tam Ingrid může zůstat tak dlouho, dokud bude co dělat, ale na podzim se nikdy neví…

„A koukej si vzít rukavice.“

Ingrid sledovala, jak krev z její ruky smíšená s rybí krví vytvořila kapku a dopadla na zem ve chvíli, kdy se mistr otočil zády a na čvachtajících gumových podrážkách odešel do kanceláře.

Ingrid zatoužila odjet odtud pryč, zpátky na Barrøy, ale nikdo přece nemůže žít na ostrově sám, a letos na podzim tam není nikdo, ani jediné zvíře, ani člověk, Barrøy je prázdný a opuštěný, celý říjen ho z hlavního ostrova ani nezahlédla, jenže zůstat se jí nechtělo ani tady.

Kuchala ryby deset hodin denně, stačila bez zvláštní námahy dvěma soličům a po týdnu už nemohla v noci na mrazivé půdě u bednáře spát, byla tam ubytovaná s Nelly a se dvěma mladými dívkami z pevniny, které tu teď pracovaly, protože byla válka. Jedna před druhou tajily, že usínají vyčerpané pláčem, čistily sledě, porcovaly je, solily a rovnaly do soudků, zalévaly slaným lákem a mezitím pily náhražkové kafe, znovu solily, spaly a jedly a každý druhý večer se myly ve studené vodě, vlasy jednou za týden také ve studené vodě, zbarvené pod širým hvězdnatým nebem lesklými sledími šupinami do červena, a tresku uměla Ingrid vykostit jako muž.

Uprostřed druhého týdne jeden solič odešel a k Ingrid postavili Nelly, aby pracovala s ní. Další den se rozpoutala bouře a čluny musely nouzově hledat útočiště na ostrovech. Ryby nepřivezly ani den nato, a když se konečně třetího rána prodraly sněhovou vánicí, neměly na palubě ani mřenku.

Přitom na ně čekala spousta lidí, celá osada chtěla přivítat muže, kteří se vracejí domů živí, protentokrát. Pak další bouře, lodě zakotvené u břehu, na palubě nadbytečnou výstroj nebo zkažený úlovek, ty ryby leda tak prodat na guáno, ale je otázka za kolik, když tak za ceny platné v jiném světě, než je tento; poškozenou loď odstavili a podivné podzimní dobrodružství skončilo.

Ingrid a Nelly přerovnávaly nasolené ryby, vybíraly špatné a dávaly pozor, aby spodní sledi z prvního nálevu přišly do dalšího nálevu nahoru. Pak skončily i se sledi, ty cizí mladé dívky dostaly výpověď a s ní svůj malý plat, setřely si šupiny z tváří, navzájem si umyly ve studené vodě vlasy, usušily je, navzájem se rozčesaly a zkontrolovaly, jestli modrobílé spony sedí, jak mají, a celé rozesmáté v šatech, které na nich nikdo předtím neviděl, nasedly na parník.

Stejný parník přivezl dopis od tety Barbro z nemocnice, byl ale napsaný perem, asi nějakou ošetřovatelkou, která měla písmo jako lékařka, Ingrid se ho povedlo přečíst, ale nechápala jeho dosah. Teta se domů na sever zatím nevrátí, protože zlomenina stehenního krčku jí ještě nesrostla a protože ani nemá žádné lodní spojení… Ale jistě bude zpátky včas před Vánoci, stálo v dopise dokonce dvakrát, Barbro bylo letos devětapadesát a Ingrid pětatřicet. Toho večera usnula Ingrid brzy a nic se jí nezdálo.

Vzbudila se také brzy, zůstala ležet a mžourala do lampy pod břidlicovou střechou, jíž lomcoval vichr, moře šplouchalo a funělo mezi kůly mola a Nellyiným oddychováním. Nelly spala, jak má člověk spát, zvuk jejího spánku bylo tady to jediné, co bylo, jak má být, jednu noc za druhou, jenže Ingrid už tu nemohla vydržet.

Vstala a umyla se v kbelíku, vytáhla kufr, zabalila si věci a oblékla si čistě vyprané šaty, nic nesnědla ani si neuvařila kávu, vzala páchnoucí pracovní šaty, odnesla je za konzervárnu, kde Němci pálili odpadky, hodila hadry do plechového sudu a dívala se do plamenů, dokud se na hrázi v lehkém sněžení neobjevili lidé.

Vrátila se nahoru a uvařila kávu, nalila ji do hrnku a postavila na židli vedle Nellyiny postele, ta pořád ještě vypadala jako šťastný nebožtík, počkala na paprsky dopadající na přístavní hráz a pověděla jí, že mistr už šel do kanceláře a tmou začíná prosvítat den, vstala, sešla s kufrem do rybárny a oznámila mistrovi, že by chtěla výplatu.

Položil špačka tužky, zatvářil se překvapeně a řekl jí, že ho jednak předběhla, a zároveň že se bez ní nemůže obejít, dneska večer přivezou úlovek, tím si je jistý, Ingrid je tu zároveň potřeba a zároveň je přebytečná. Obvyklý vychytralý trik vůči námezdním silám, Ingrid je ale z ostrova, kde střechu a zdi tvoří nebe, a tak zopakovala, že chce své vydělané peníze hned teď, a trpělivě čekala, než mistr otevře a zase zavře všechny zásuvky, vytáhne papíry a zašustí jimi, mnohokrát dvojznačně povzdechne nad výpočtem hodinové mzdy a stejně pečlivě přepočítá pomačkané bankovky, jako kdyby požádat o mzdu byla osobní urážka; jako by v den výplaty zasloužil politovat pán, nikoli otrok.

Ingrid kráčela po zledovatělé cestě ke krámu a počkala, až Margot otevře, vybrala si zboží, které potřebovala, také kávu a máslo, zaplatila potravinovými lístky a penězi, půjčila si Margotin vozík a odvezla nákup ke člunu, který celý podzim čekal u mola.

Vyházela z něj lopatkou sníh, naložila nakoupené věci a kufr, vrátila se s vozíkem ke krámu a cestou zpátky si všimla dvou německých vojáků, kteří seděli v závětří u solírny a kouřili, určitě tam seděli celou dobu a pozorovali ji.

Sešla po schodech k člunu, odvázala ho a posadila se k veslům. Jeden z vojáků přišel na molo a něco na ni volal, mával rukama a cigaretou, červené oko uprostřed mrazivého chladu. Odložila vesla a tázavě se na něj dívala. Opakoval to, ale neslyšela, chumelenice sílila, loď klouzala od břehu a voják zmizel.

Ingrid veslovala k protáhlému Šedému útesu podél pobřežních balvanů na vzdálenost délky vesel, než jí zmizely, pak už neviděla nic, jen oceán, který šedě a tiše spočíval.

Podle tmy na posledním útesu nabrala kurs, udržovala správný úhel mezi čárou za lodí a sklonem vln a po dobré hodině dojela k Vydří skále. Měla ji na levoboku a přitom ji měla mít napravo. Změnila kurs, pokračovala v jiném úhlu mezi příbojem a vysokou vlnou za zádí a půl hodiny poté, co jí Vydří skála zmizela z dohledu, přistála na Barrøy.

Vyložila nákup na břeh, otevřela vrata lodní boudy, vtáhla člun dovnitř navijákem, který tam otec namontoval, když byla malá, narovnala se a rozhlédla, domy stály na šedivé mase ohnutých zad jejího ostrova, za jasného počasí viditelné na patnáct až dvacet mil, teď jenom černé krabice pod tenkou vrstvou mléka, ani světýlko a ve sněhu žádné stopy.

Naložila si na ramena jho, pověsila na něj nákup a stoupala svahem. Bedničky se změnily v domov, stavení obklopená stromy, jež připomínaly zmrzlé prsty. Vešla dovnitř, prošla místnost za místností a rozsvítila lampy, zatopila v kuchyni i v pokoji. Nevydrží ani tady. Znovu vyšla ven a sešla k přístavu, zkontrolovala, jestli boudu zavřela a dřevěné kozy schovala do závětří, jako by to neudělala, už když připlula. Kamenné molo a řada svislých kůlů v zeleném moři, na chvíli se objevila Vydří skála a zase zmizela. Nikde ani loďka. Ani pták. Otočila se a zadívala se ke stavením, jedno mělo dvě žluté oči, pak vyšla nahoru podruhé a teď už byly na sněhu troje stopy.

Table of Contents

O knize

O autorovi

Titulní list

I