O knize

Rusko v roce 2027. Po době zmatků a období restaurace zde znovu vládne car, jenž jako hlavní principy monarchie deklaroval: sebeurčení, ortodoxii a úctu k tradicím. Země je obehnána velkou zdí a odříznuta od zbytku světa. Životní standard je udržován pouze vývozem nafty a plynu a jediným státem, s nímž Rusko udržuje přátelské styky, je Čína, která do něj exportuje veškeré zboží, od Boeingů po toaletní papír. Na Sibiři žije 28 milionů Číňanů a čínština se stává módním jazykem…

Takový je svět Sorokinovy ostré antiutopistické satiry na současnou situaci v Rusku, které zobrazuje jako zemi navracející se k temným dobám Ivana Hrozného s hrůzovládou jeho osobní gardy – opričniny. Román popisuje obyčejný pracovní den jednoho z gardistů-opričniků, Andreje Komjagy, a čtenáři nabízí grandiózní obraz Ruska na cestě zpět k minulosti. Myšlení a jazyk 16. století se tu mísí s novodobými reáliemi, asiatský despotismus, korupce a cynismus se spojují s moderní technologií a ruským nacionalismem. Před Ljubjankou, do níž poslušní občané stále přinášejí svá udání, se na místě, kde stávala socha zakladatele NKVD Felixe Dzeržinského, vypíná nyní pomník velitele opričniků Maluty Skuratova. Jsou povoleny lehké drogy, např. kokain, aby se ruští občané cítili lépe. Na Rudém náměstí byly spáleny cestovní pasy a ze země vypovězeni zahraniční diplomaté. Potrubí odvádí z Ruska všemi směry naftu a plyn, ale občas, když se carovi zlíbí utáhnout kohoutek, nemá západní Evropa a Japonsko čím topit (jak si při tom nevzpomenout na energetickou krizi z počátku roku 2009). Noví orpičnici se v Moskvě roku 2027 projíždějí v červených mercedesech, vyrobených v Číně a vyzdobených psí hlavou na chladiči a koštětem na kufru. Tyto symboly stejně jako v době Ivana Hrozného připomínají každému, kdo se protiví Gosudarovi, že bude nemilosrdně smeten z ruské půdy.

Sorokin tak především varuje před nebezpečným směrem dalšího politického vývoje, před sklonem k isolacionismu a tendencí k barbarství, která se mu zdá být částí ruské metafyziky. Sám o svém tématu napsal: „Myslím, že všechny naše ‚těžké doby‘, revoluce, nepokoje a moře krve prolité v Rusku jsou výsledkem opričnické vlády. Její idea prosakuje celou naší společností, žije v myšlení velkých i malých úředníků. Opričnici – to jsou ti vyvolení.“

Kniha ihned po svém vydání v roce 2006 vyvolala řadu diskusí a rychle dobyla žebříčky bestsellerů. Během čtyř let již byla vydána v jedenácti evropských zemích.

O autorovi

Vladimír Georgijevič Sorokin (1955) vyrůstal na moskevské periferii, v roce 1977 dostudoval Vysokou školu těžby ropy a zemního plynu, ale v oboru nikdy nepracoval. Odmítl vstoupit do Komsomolu, a tak byl po roce ze svého prvního zaměstnání v časopisu pro mladou literaturu Smena vyhozen. Začínal jako výtvarník, zabýval se knižní grafikou a konceptuálním uměním.

V roce 1985 publikoval pařížský časopis А-Я šest Sorokinových raných povídek a v témže roce opět ve francouzském nakladatelství Sintaksis vyšel jeho román Fronta (Očereď). V Sovětském svazu však Sorokinova díla nesměla být vydávána. Až v roce 1989 rižský časopis Rodnik otiskl několik spisovatelových povídek a postupem času Sorokin pronikl i do dalších časopisů.

Rokem 1992 se Sorokin dostává do širšího povědomí, když časopis Iskusstvo kino otiskl již zmíněný román v dialozích Fronta. Stále je však považován „jen“ za experimentátora, byť důležitého, o kterém si nebyl nikdo jistý, zda svými bizarními literárními obrazy násilí, nekrofilie a sexu pouze samoúčelně šokuje, nebo skrze ně rozkrývá temné stránky moderního člověka i celé společnosti. Následující romány z něj však definitivně činí významného autora bestsellerů (jakkoliv ne pro každého přijatelných) a všechny jeho nové knihy se prakticky vždy stávají literární událostí prvořadého významu. Světovou proslulost mu pak přináší zejména Den opričníka.

Nejvýznamnější knihy Vladimíra Sorokina:

Třicátá Marinina láska (Tridcataja ljubov Mariny, dokončeno 1983, první vydání francouzsky 1987; česky 1995)

Fronta (Očereď, 1985; česky 2003)

Norma (Norma, 1994)

Teplý špek (Goluboje salo, 1999)

Srdce čtyř (Serdca četyrjoch, 2001)

Led (Ljod, 2002)

Trilogie (Trilogija – Puť Bro, Ljod, 23 000, 2005)

Den opričníka (Děň opričnika, 2006; česky 2009)

Cukrový Kreml (Sacharnyj Kreml, 2008)

Vánice (Metěl, 2010)

Telurie (Telluria, 2013; česky 2014)

Vladimír Sorokin

DEN OPRIČNÍKA

Z ruštiny přeložil Libor Dvořák

Pistorius & Olšanská

Příbram 2009

Vladimír Sorokin

DEN OPRIČNÍKA

Kniha vyšla s laskavou pomocí Nadace Český literární fond a Ministerstva kultury České republiky

Z ruského originálu День опричника, vydaného nakladatelstvím Izdatělstvo Zacharov v Moskvě v roce 2008

přeložil Libor Dvořák

Obálka Lubomír Šedivý

Vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská s. r. o. Pražská 128, Příbram I. v roce 2015 (knižní vydání 2009)

První vydání

© 2006 by Vladimir Sorokin

Translation © Libor Dvořák, 2009

ISBN 978-80-87855-48-5 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-49-2 (MOBI)

ISBN 978-80-87053-29-4 (papír)

www. pistorius. cz

Grigoriji Lukjanovičovi

Skuratovovi-Bělskému,

zvanému Maljuta

Zdá se mi stále týž sen: Jdu polem nekonečným, ruským, za obzor ubíhajícím, vidím koně bílého před sebou, jdu k němu, čuju, že kůň je to zvláštní, kůň nad koně nade všechny, krasavec a bystronohý vůdce; chvátám, ale dohnat ho nemohu, do kroku přidávám, křičím a volám a pojednou vím, že v tom koni tkví všecek život můj, všecka má sudba, všecek zdar, že potřebný mi je jako vzduch, ale on se mi beze spěchu neustále vzdaluje, nikoho a ničeho nedbá, odchází navždy, odchází ode mě, odchází navěky, odchází nenávratně, odchází, odchází, odchází…

Mé mobilo mě budí:

Rána důtkami – a křik.

Znovu rána – a sten.

Třetí rána – a chropot.

To mi nahrál Jehňátko na Tajné správě, když tam zrovna mučili jednoho dálněvýchodního vojvodu. Taková hudba i mrtvého vzbudí.

„Tady Pařez,“ přikládám studené mobilo ke spavě teplému uchu.

„Zdráv buďte, Andreji Daniloviči. Korostyljov,“ ozývá se hlas starého adjunkta z Vyslanecké správy a ze vzduchu hned vedle mobila vyplouvá chvějivý obraz jeho ustaraně kníraté mordy.

„Co chceš?“

„Dovoluji si vám připomenouti, že večer čekáme albánského vyslance. Je třeba tuctu mužů.“

„To vím,“ brumlám nespokojeně, i když jsem na to upřímně řečeno zapomněl.

„Tisíceré omluvy. Ale služba je služba.“

Kladu mobilo na stolek. K čemu ten adjunkt u všech všudy žádá mé muže? Ach ano… vyslanečtí teď pěstují i obřad omývání rukou, na to jsem zapomněl… S očima stále ještě zavřenýma svěsím nohy s postele a hlavou pohazuji – po včerejšku je stále ještě těžká. Nahmátnu zvoneček a zatřesu jím. Slyším, jak za stěnou Feďka z kavalce seskakuje, šuká po kuchyni a nádobím řinčí. Sedím a hlava, ku procitnutí nepřipravená, se kloní stále hloub. Včera jsem opět musel vyvádět a pít jak nezavřený, ač jsem se zapřísahal pít a šňupat jenom s našimi, devětadevadesátkráte jsem se v Uspenském chrámu kajícně klaněl a ku svatému Vonifatijovi se modlil. A vše marno! Co si taky počít, když sousedovi Kirillu Ivanovičovi odolávat nejsem s to?! Je moudrý! A mívá k moudrým radám sklon. A já si na rozdíl od Jehňátka a Sivolaje kdejakého moudra v člověku vážím. Poslouchat přeuvážlivé řeči Kirilla Ivanyče vydržím donekonečna, jenže když on je bez koksíku nemluvný…

Vstupuje Feďka:

„Pěkného pozdravení, Andreji Daniloviči. “

Konečně oči rozlepuji.

Feďka tu stojí s podnosem. Hubu má jako každé ráno pořádně pomačkanou a pitomou. Na tácu stojí tradiční souprava kocovinového jitra – sklenice bílého kvasu, sklenka vodky a půl sklenice zelného láku. Nejprve tedy lák. Štípe v nose a stahuje člověku celou kušnu. Vydechnu a hodím do sebe vodku. Do očí mi vhrknou slzy a Feďkova tlama se celá rozmaže. Vybavím si skoro všechno – kdo jsem, kde jsem a proč. Pomalu a opatrně se nadechnu. Vodku zapíjím kvasem. Uplyne minuta Převeliké Nehybnosti. Hlasitě říhnu; jako by mi celé nitro zasténalo. Setřu si slzy. A teď už si vybavuji úplně všechno.

Feďka vše sklízí zpátky na podnos, klesá na koleno a nastavuje mi ruku. Já se o ni opírám a vstávám. Ráno z něj vane větší puch než večer. Taková je pravda jeho těla, před níž nikam neuniknete. Tady důtky nepomůžou. Protahuji se a se supěním přistupuji k ikonostasu, zapaluji kahanec a klesám na kolena. Pronáším ranní modlitby a pokorně se klaním. Feďka stojí za mnou, křižuje se a tu a tam zívne.

Jen se domodlím, znovu za pomoci Feďkovy vstávám. Jdu do koupelny. Omývám si tvář již připravenou studniční vodou s ledovými střípky. Dívám se do zrcadla. Tvář je lehce připuchlá, chřípí nosu modravě žilkované, vlasy zcuchané. Na skráních první šediny. Trochu brzy na můj věk. Jenže taková už je naše služba, to ano. Státu sloužiti těžké je břímě…

Table of Contents

O knize

O autorovi

Titulní list

Dedikace

Den opričníka