O knize

Lebeděvův román odvozuje svůj název od srpnových událostí protigorbačovského puče z roku 1991. Před sídlem KGB je stržena socha Felixe Dzeržinského, zdá se, že se rodí nové století a „děti srpna“, mladí vítězové z moskevských ulic, doufají v rychlou demokratizaci země. Jeden z nich, vypravěč a hlavní hrdina knihy, si říká „Ta stará děvka, státní bezpečnostchcípla! Už nade mnou nemá moc, nemá moc nad nikým!“

A tehdy se mu dostává do rukou deník babičky, ve kterém zaznamenala rodinnou historii, avšak zcela utajila tajemství své lásky a dokonce i jméno vypravěčova dědy, jenž se prý ztratil v roce 1942. Kdo byl tento člověk, který se jednou v noci vrátil nečekaně z fronty, hýřil v restauracích a patrně měl ženy i v jiných městech? Agent NKVD, informátor? A vybrala si ho babička, jejíž rodina byla postupně decimována válečnými lety a stalinským terorem jen proto, aby ji ochránil?

Vypravěč začíná pátrat po stopách ztraceného předka a rozmotávat spletité klubko rodinných vztahů i tragických dějin bývalého Sovětského svazu. Jeho hledání mu přinese navíc i zvláštní obživu: nechává se najímat lidmi, jejichž příbuzní zmizeli v gulagu, aby našel jejich stopy či alespoň jejich hroby. Při svých dobrodružných cestách používá falešné dokumenty a dostává se na nejrůznější místa bývalého Sovětského svazu, hledá hroby uprchlých vězňů ve stepích Kazachstánu, v Karélii objeví obludnou komunitu tuláků, mentálně retardovaných lidí a psů, udržovaných ve strachu za ostnatým drátem bývalým vězeňským dozorcem, dostává se do vojenské márnice blízko čečenské fronty…

A spolu s ostatními dětmi srpna postupně přichází o iluze. Do prezidentského křesla se dostává někdejší agent KGB Putin a odkudsi se vynořuje nová tajná bezpečnost, o nic méně hrozivá než její předchůdci. „Kde byl ten moment, od něhož už nebylo návratu?“ táže se hrdina a nachází mrazivou odpověď: „Takový moment neexistoval. Socha byla stržena, ale železný Felix neopustil Lubjanku, stál tam neviditelný… minulost se vrátila a my v ní musíme žít.“

O autorovi

Sergej Lebeděv se narodil v roce 1981 v Moskvě. Sedm let pracoval v geologických expedicích v severním Rusku a Střední Asii. Jako student vystřídal několik fakult Moskevské státní univerzity, ani jednu ale nedokončil: v konfrontaci s tím, co poznal při prvních výpravách v raném mládí s rodiči-geology a později při svém putování do míst tisíce kilometrů vzdálených od civilizace, kam lidská noha nevkročila více než dvacet let, připadalo mu školní studium jako „neopravdové, jako věc pro děti“. Přesto zúročil několik ročníků žurnalistiky. Od roku 2002 je redaktorem časopisu Pervoje senťabrja, zaměřeného na estetiku a pedagogiku.

Sergej Lebeděv je autorem řady odborných sociologicko-pedagogických prací, ale známa je i jeho básnická tvorba a romány, jimiž se do čtenářského povědomí zapsal nejhlouběji. Je to především Hranice zapomnění (Preděl zabvenija, 2011, česky 2012), Rok komety (God komety, 2014) a Děti srpna (Ljudi avgusta, 2015). Jejich společným jmenovatelem je Lebeděvovo důsledné zkoumání nejnovější ruské historie, v sovětské epoše a bohužel i dnes vytrvale deformované.

Sergej Lebeděv

Děti srpna

Z ruštiny přeložil Libor Dvořák

Pistorius & Olšanská

Příbram 2016

Sergej Lebeděv

Lidé srpna

Tato kniha vyšla s laskavou pomocí Ministerstva kultury ČR a Institutu perevoda.

Z ruského originálu Ljudi avgusta přeložil Libor Dvořák

Na obálce je použit obraz Pavla Nikolajeviče Filopnova Bestie

Obálku navrhl Lubomír Šedivý

V roce 2016 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská,

Pražská 128, Příbram

Vydání první

© 2014 by Sergei Lebedev

Překlad © Libor Dvořák, 2016

ISBN 978-80-87855-68-3 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-69-0 (MOBI)

ISBN 978-80-87855-43-0 (papírová kniha)

www.pistorius.cz

Když osud v stopách našich kráčel

a jako běs břitvou v ruce mával

Arsenij Tarkovskij

Prolog

Ó ta kniha svárů, ten soupis běd a neštěstí! Bůh je svědkem, že vznikla z nejlepších popudů a se vznešeným úmyslem napravit nalomené osudy potomků, zbavit je osudového rodinného prokletí, ochránit je před nástrahami bytí, kořenícími v minulosti.

A proto jeden člověk nebyl v zájmu požehnané budoucnosti do příběhu přijat; na palubu rukopisné archy nesměl vstoupit a zůstal ve venkovní tmě: takhle se ve vstupu do domu brání těm, kdož sami sebe poskvrnili a mohli by poskvrnit i jiné. Jenže z tohoto činu, jenž se zdál zcela správný, se zrodilo nové zrno původního údělu. To pak celou knihu učinilo počátkem ďábelské hry, klenoucí se přes epochy i generace.

Jenže kdesi na počátku oné pouti, na podzim roku jedenadevadesátého, byla kniha velkolepým darem, ba vytouženým setkáním; zdálo se, že přišla ve věru pravou chvíli, že je předzvěstí velkých i menších změn, jež čekají zemi i její obyvatele.

Jaké to byly měsíce! V srpnu na Lubjanském náměstí, kde do asfaltu dutě buchl Železný Felix, jsme všichni měli pocit, že tady a teď se rodí nová země. Už jsme vlastně v ní, stačí nějaký jeden či dva kroky, abychom skoncovali s chmurným a smutným dědictvím; potřebujeme pravdu o minulosti – v takovém případě nebudeme opakovat chyby a dějiny se vydají jinou cestou.

Nenápadným hrdinou té doby se pro mě stal horolezec, který vylezl na Dzeržinského sochu, aby jí kolem krku přehodil lano autojeřábu; vyškrábal se nahoru, lano řádně usadil, slezl a odešel, zmizel v davu a už nikdy se nikdo nedověděl, kdo to byl: jeden ze stovek, tisíců, desetitisíců mladých lidí, srpnových dětí, jak jsem si nás tehdy všechny pojmenoval.

Bronzový netvor byl povalen, prolhanou minulost jsme odmítli. Kdežto pravda je v knize, v rukopisu, uzavřeném hnědou koženkovou vazbou se hřbetem prošitým navoskovanou režnou nití. Byl to nečekaný, náhle se objevivší rukopis, který do mých rukou v posledních srpnových dnech svěřila má babička Táňa.

V dětství jsem jako jediný z rodiny věděl, že cosi píše, a tušil jsem, že to budou její vzpomínky. Jenže takhle to šlo rok za rokem, přičemž občas jsem ji celé měsíce neviděl, že by sedla ke stolu a sešit v tuhých deskách otevřela; až jsem si na to její nikdy nekončící sepisování zvykl a měl jsem za to, že to bude takový vnitřní rozhovor, k němuž nikoho zvenčí není zapotřebí. Pak, někdy koncem osmdesátých let babička onemocněla, choroba střídala chorobu a ten její sešit s rukopisem kamsi zmizel. Vytratil se tedy i z mých úvah, zapomněl jsem na něj s uchvátanou lehkostí výrostka, hltajícího den po dni; přemýšlet o rukopisu by znamenalo podporovat přízračnou, na ničem se nezakládající naději.

Naději? Ano, naději.

V okamžicích, kdy jsem se nad tím zamýšlel, jsem cítil, že babiččin rukopis je cosi skoro zakázaného, v životě, který jsem žil já, zcela nemyslitelného. Rozhodně jsem nebyl mysli geniálně předvídavé, ale přesto jsem tušil, jako se dá tušit nálada či atmosféra, že jsem se ocitl v jakémsi nepopsatelném poli mlčení.

Dítě do uvědomovaného života vstupuje s přesvědčením, že dospělí žijí v jistém smyslu opravdu poctivě; jistě, jemu jakožto dítěti ledacos neřeknou, protože „na to seš eště malej“, a nořit se do tajemství dospělých je jedna z nejpoutavějších činností dětství; jak má ale připadnout na to, že je mnoho věcí ze sféry probíraného zcela vyloučených, že je tu jazyk, v němž se mlčí?

Protože dítě si ještě neuvědomuje hierarchii důležitosti, dokáže jen zaznamenat různé podivnosti, náhlé zámlky v řeči, dokáže vycítit signály náhlého odcizení blízkých lidí, kteří jako by se stávali přísnými strážci čehosi neznámého. V letech třicátých a čtyřicátých mlčeli s roubíky v ústech, ale počátkem osmdesátých let roubík zmizel a zbyl tu jen zvyk nosit ho v ústech, který do lidské osobnosti doslova vrostl; takhle se z mlčení stala mlčenlivost, z jevu vlastnost a člověk tuto domnělou vlastnost už nikdy nedokáže propojit se skutečnými příčinami jejího vzniku, jež jednoduše nezná.

Babička Táňa byla takříkajíc adeptem víry v mlčení. V jiných lidech jste dokázali odhalit alespoň sedlinu neproneseného, tíhu nevyřčeného, spočívající v duši; slova se tu a tam drala na povrch třeba ve společnosti kolem stolu – nesrozumitelná a snad i bojící se sebe samých. To babička Táňa, podobna mnichu, který dosáhl nejvyššího stupně řeholnické usebranosti, ten pohyb slov ve vlastním nitru potlačila; její mlčenlivost byla hlubinná.

Rodiče měli své vlastní velmi přesvědčivé vysvětlení, proč babička Táňa tak nerada vzpomíná na minulost a mluví o ní; skládalo se ze dvou částí.

Za prvé byla redaktorkou Politizdatu, stranického nakladatelství politické literatury. A i když její práce nebyla ideologická, ale ryze technická, rodiče měli za to, že babička byla vycvičena (což tak zřejmě alespoň zčásti bylo) k tuhé disciplíně, jež ve všech provozech, kancelářích i chodbách Politizdatu panovala: vždyť tady se vlastně vyráběla oficiální minulost – zvlášť k tomuto účelu sepsaná, vyretušovaná a poté schválená.

Za druhé v rodině vládlo jedno tajemství, ovšem prezentované tak umně, že jako tajemství vůbec nevypadalo. Můj otec, narozený za války, sám vyrůstal bez otce, jehož nikdy neviděl, stejně jako já svého dědu. Nikdy se o něm nemluvilo a nezachovala se jediná známka jeho existence; dokonce i otcovo patronymikum – Michajlovič – vypadalo jako zvolené zcela nahodile a ve smyslu příbuzenských svazků nic neznamenající. Místo člověka tu zbyla jen jakási vyzývavě samozřejmá prázdnota, asi jako pahýl po amputované noze, takže nějaké otázky vyvolávat nemohla; jako by to opravdu bylo tak, že děti se rodí z ničeho, jen vlivem okolností, bez sebemenší mužské účasti.

Zároveň – v naprostém protikladu s onou prázdnotou – tu existovala legenda, příběh, který si babička Táňa vymyslela pro ještě nedospělého otce – legenda o tom, že děda Michail byl radista, že se s babičkou seznámili už před válkou na tělovýchovných slavnostech, zamilovali se do sebe, chtěli se vzít, jenže do toho přišla válka a děda Michail byl se skupinou rozvědčíků vysazen hluboko v německém týlu, málem až rovnou v Německu. Od té doby, pravila legenda, o něm nedorazila jediná zvěst. Možná zahynul, ale možná doposud žije tam, za železnou oponou, a posílá tajné depeše. Babička vytvořila tento obraz pro svého syna, jehož vrstevníci se mohli pochlubit tatínky-hrdiny, jednou žijícími, jindy padlými, přizvala ho, aby se na této fantazijní hře podílel, a on na to přirozeně přistoupil.

Od té chvíle žil v rodině svým vlastním životem fantom; všichni v podstatě věděli, že ta legenda je lež, ale protože to byla lež zdánlivě prospěšná, díky vytrvalému opakování a snad i zvyku s ní všichni zacházeli tak, jako by to byla pravda.

Také já jsem jí až do puberty věřil a dnes už si ani nevzpomenu, kdo mi to vyprávěl první. V jedenácti či dvanácti jsem pochopil, že historie tajného radisty je milosrdný klam. S podivem však bylo, že tohle odhalení příběh radisty Michaila nezničilo; ten příběh přece jen vyplňoval prázdné místo a naznačoval, že děda je figura reálně existující. Ohromovalo mě, jak se smyšlenka pomalu, ale důsledně vplétá do reality, takže pro mé děti, pokud se mi nějaké narodí, už to všechno bude historie zcela pravdivá.

Mí rodiče se zřejmě domnívali, že se za babiččiným mlčením o dědovi Michailovi skrývá hluboká osobní tragédie: nebylo to tak, že prostě odešel na frontu, kde padl nebo zmizel beze stopy, to ne – on ji asi i s dítětem opustil, odešel k jiné ženě a vyklubal se z něj zkrátka chlap bezectná; nebo možná válka odhalila, že to byl zbabělec, který utekl z bojiště, ale pak byl souzen a popraven.

Za zmínku jistě stojí, že nikdo a nikdy nepřišel s předpokladem, že děda Michail se mohl vzdát, stát se vlasovcem, pak padnout do zajetí a ocitnout se v sibiřských lágrech, anebo mohl být uvězněn za kritiku sovětského zřízení, stejně jako třeba dělostřelecký kapitán Solženicyn. To by bylo drama dějinné, ba s příchutí politickou, kdežto v babiččině případu všichni viděli (či snad chtěli vidět?) tragédii především právě osobní, ba dá se říci ženskou: úžasná, skvělá žena prostě narazila na muže v každém ohledu ně tot.

Takovýto postoj mimo jiné skýtal výborné vysvětlení, proč by nebylo dobré se babičky Táni na dědu Michaila ptát – protože šlo o osobní drama, děda patřil jen jí, byl to přece příběh zlomených citů. A tak se nikdo na nic neptal; mám dokonce pocit, že podobný stav věcí všem vyhovoval, protože otec i matka se podvědomě obávali, že babiččino pečlivě skrývané tajemství by nakonec nemuselo být ryze osobní; a vůbec – tam v minulosti je plno věcí, před nimiž je oba i mě babiččino mlčení ochraňuje.

Na zdi babiččina pokoje visely desítky starých fotografií: praděd, prabába, babiččini bratři a sestry či další blízcí i vzdálení příbuzní; ti jako by v životě rodiny také byli neustále přítomni a kupříkladu sledovali mé dětské kratochvíle na babiččině pohovce, viděli, jak míchám karty a pak sám se sebou hraju nebo jak vysílám oddíl vojáčků do útoku na německé pozice za kopcem, který znázorňoval polštář.

O nich však babička taky nic neříkala. Proto se jejich přítomnost jevila jen domnělá: ty fotografie, tak koloritní a hodnověrné, ve skutečnosti vstup do časů minulých naopak zakrývaly a zapečeťovaly – jako beztvářní duchové mrtvých, střežících rodinný krb.

…V srpnu jedenadevadesátého jsem měl pocit, že ty dveře do minulosti otevřel dokořán babiččin rukopis. Babička prostě nechala hnědý sešit na mém stole – beze slova, bez vysvětlujícího písemného vzkazu, jako cosi samozřejmého, zrozeného ze samotného životaběhu, ještě včera nemožného, dnes však přímo nevyhnutelného; bylo to tři sta stránek, popsaných nejrůznějšími pery a nejrůznějšími inkousty, stránek už docela zežloutlých, protože ten rukopis začal vznikat už velmi dávno.

I když jsem ještě nevěděl, co babička Táňa vlastně do sešitu napsala, byl jsem si jist, že až si její vzpomínky přečtu, temnoty minulosti zmizí a já všechny a všechno spatřím; znovu se narodím a vstoupím do nového života, protože tam mě kniha zavede sama.

I bez babiččina vysvětlování jsem pochopil, že ta kniha je moje, že je určena mně a že matce a otci bych se o ní možná zmiňovat neměl; babička své poselství uchystala jen a jen pro mě, protože je nepovažuje za schopné přerodu – proto také před nimi držela vše v tajnosti.

Jednou večer jsem vyšel s rukopisem na balkon a zrovna jsem uvažoval o tom, že právě teď začnu číst; přál jsem si větřík, šelest listí, šerý soumrak a první hvězdy – to vše jako předehru k četbě; vůbec jsem přitom nezaslechl a nezaznamenal, že se vrátil otec, zašel do mého pokoje... a zastihl mě se sešitem v rukou.

Na to, abych řekl, že je to normální školní sešit, jsem v sobě samozřejmě neměl dost vnitřní kázně či duchapřítomnosti. Otec na sobě sice nedal nic znát, ale velmi se podivil a taky urazil: proč babička své vzpomínky předala mně, a ne jemu, svému synovi?

Zeptal se mě, zda už jsem to začal číst a já, blbeček poctivá, jehož se rázem zmocnil jakýsi smyšlený pocit viny vůči němu, se přiznal, že ne, že jsem ještě nezačal. Otec mě požádal, aby se na rukopis mohl podívat – a tak jsem mu ho dal, i když jsem hned pochopil, že ho odevzdávám nadlouho, že otec se do toho hned pustí a sešit mi nevrátí, dokud ho nebude mít celý přečtený. Přiznám se, že mi ho tehdy bylo líto, protože jsem si nepřál konflikt, který by mohl vzniknout mezi ním a babičkou – konflikt či dokonce odcizení – a tak jsem právo prvního čtení obětoval, i když jsem chápal, že z mé strany je to právě oběť.

A jaký je v tom rozdíl, řeknete si; kdo a v jakém pořadí to bude číst; tak si měsíc počkám, nebo jak dlouho to bude otci trvat, a pak rukopis dostanu zpátky – co se za měsíc může změnit, co se stane, když nebudu první, ale až druhý, kdo tyhle řádky uvidí?

Přesto mi však bylo líto, že se otec rukopisu zmocnil: on sám asi tak docela nechápal, nakolik je pro mě důležitý a myslel si, že mě opanovala jen pomíjivá zvědavost, a já už neměl možnost vysvětlit mu své pocity. Chápal jsem, že tu došlo k jakési nepřesnosti, k jisté závadě, a litoval jsem, že jsem neměl dost duchapřítomnosti na to, abych se uchýlil ke lsti a oklamal ho, jenže teď už se nic vrátit nedalo.

Otec nikdy nebyl rychlý čtenář, řekl bych dokonce, že když v knize narazil na nějaké nudné místo, které se klidně dalo přeskočit, on ho pročítal s dvojnásobnou pozorností a zavile si tak cvičil vůli. Já přirozeně očekával, že tentokrát text zhltne za den či za dva, v jednom zátahu. Jenže on, jako by si chtěl prozkoušet mou trpělivost, četl snad po třech čtyřech stránkách denně a obložený encyklopediemi a ročenkami si pořizoval obsáhlé zápisky a kreslil si jakési tabulky a grafy či dokonce varianty genealogického stromu.

Otec už nejednou hodlal s babičkou Táňou promluvit, něco si upřesnit, požádat ji, aby si vybavila detaily – úplně všechno tam přece vypsat nemohla, předpokládal automaticky.

Jenže to vypadalo na to, že babička Táňa zaznamenala opravdu všechno, jako by jí sám proces psaní posloužil jako opora paměti. Když pak byl rukopis uzavřen, ukázalo se, že papír si nakonec pamatuje víc než babička sama. Hned nato onemocněla, zeslábla, jen s obtížemi vstávala z postele a stěžovala si na bolesti hlavy; během velice krátké doby, možná jen dva tři týdny to byly, zapomněla skoro všechno, co si zaznamenala, a z hlavy se jí snad vykouřil i samotný fakt existence těchto jejích vlastních memoárů, přestože události a záležitosti posledních dnů v domácnosti si pamatovala zřetelně, i když se v nich orientovala tak trochu tápavě.

Vypadalo to, jako by se její existence rozpoltila, jako by její lidská bytost byla jen přílohou stovek stran, zdálo se, že na vahách bytí je papír popsaný inkoustem shledán těžším než lidské tělo. Když jí otec její zápisky ukázal, hleděla na ně překvapeně a rozpačitě se usmívala: já ani sama nevím, jak se to stalo a kde se to všechno najednou vzalo.

Rodiče k ní volali lékaře, ten předepisoval nějaké prášky, mluvil o jakýchsi mozkových cévách a chápavě pokyvoval hlavou – inu, to víte, věk je věk... Ve mně ovšem sílil pocit, že babička té nemoci sama otevřela vrátka a postupně ze života mizela – dělo se s ní cosi, co s chorobou nemělo nic společného.

Table of Contents

O knize

O autorovi

Titulní list

Prolog