O knize

Doba z druhé ruky je zcela výjimečná kniha mimořádné autorky, laureátky nejprestižnějších ruských, evropských i amerických literárních cen. Konec komunistického režimu a následující rozpad sovětského impéria přinesl jeho občanům po počátečních nadějích zklamání, frustraci a dezorientaci. Text je mozaikou desítek skutečných hlasů, které Alexijevičová zaznamenala na magnetofon při rozhovorech s nejrůznějšími lidmi. Vyprávějí o tom, jak věřili sovětskému systému, jak zabíjeli a umírali pro jeho ideu, mluví o tajemstvích a hrůzách komunismu, o stalinském gulagu, válkách, Černobylu… Před čtenářem defilují rozmanité osudy a názory, z nichž postupně vyvstávají společná traumata a obsese. Hrdinové knihy považují za vrchol svobodného vzepětí ruské společnosti srpen 1991, kdy do ulic Moskvy vyšly statisíce Rusů, aby se postavily tankům pučistů, pokoušejících se zrušit demokratické reformy předchozích dvou let. Byla to chvíle velkých, byť nepříliš konkrétních nadějí, po níž přišlo vystřízlivění. Kapitalismus si Rusové představovali jako jakýsi velký supermarket a najednou se ze dne na den probudili v zemi, která patřila do třetího světa a jíž přestali rozumět. Anarchie a příchod tržního hospodářství přinesly inflaci, bezostyšné loupení a zločinnost, ztrátu orientace, hospodářský pokles a korupci.

Doba z druhé ruky je kniha, jež nabízí hlubokou sondu do ruské společnosti a pomáhá porozumět jejímu současnému vývoji. Čtenáře nutí zamyslit se, co je to Rusko a proč je neschopné rychlejší modernizace. Proč se obliba autokrata Putina pohybuje kolem 85 % a proč 70 % Rusů považuje Stalina za velkého muže. Je to kniha o tom, proč je velkoruský šovinismus nejen stále živý, ale, žel bohu, i stále militantnější.

Doba z druhé ruky vyhrála s náskokem vánoční anketu Lidových novin a stala se tak Knihou roku 2015.

O autorce

Světlana Alexijevičová (narodila se v roce 1948 v bělorusko-ukrajinské rodině v městě Stanislav) je běloruská investigativní novinářka a spisovatelka. Ve svých knihách se zabývá dramatickými událostmi své země, jakými byly druhá světová válka – Válka nemá ženskou tvář (У войны не женское лицо, česky 1987), černobylská katastrofa – Modlitba za Černobyl (Чернобыльская молитва, česky 2002), válka v Afghánistánu – Zinkoví hoši (Цинковые мальчики) a rozpad Sovětského svazu – Doba z druhé ruky (Время second-hand, 2013). Všechny tyto knihy jsou součástí jejího velkolepého projektu jakési kroniky, vytvářené z autentických hlasů lidí, s nimiž se setkala, který nazývá Autobiografie jedné Utopie neboli Historie rudého člověka. Pracuje na něm již 35 let a vytvořila a vybrousila pro něj specifický žánr tvořený mozaikou úryvků stovek rozhovorů a interview s nejrůznějšími lidmi, nazývaný některými kritiky „románem hlasů“. Její knihy na pomezí beletrie a investigativní žurnalistiky byly přeloženy již do 22 jazyků a autorka za ně byla oceněna řadou prestižních cen v Německu, Švédsku, Polsku, Francii a USA, mimo jiné Herderovou cenou (1999), National Book Critics Circle Award (2005), Mírovou cenou německých knihkupců (2013), Prix Médicis essai (2013). V roce 2015 se stala laureátkou Nobelovy ceny.

Alexijevičová byla jako důsledná kritička diktátorského režimu Alexandra Lukašenka perzekuována a v roce 2000 musela Bělorusko opustit. Žila v Paříži, Gothenburgu a Berlíně. V roce 2011 se vrátila do Minsku, avšak její knihy jsou v její vlasti dodnes na indexu.

Světlana Alexijevičová

DOBA Z DRUHÉ RUKY

KONEC RUDÉHO ČLOVĚKA

Z ruštiny přeložila Pavla Bošková

Pistorius & Olšanská

Příbram 2015

Světlana Alexijevičová

DOBA Z DRUHÉ RUKY

KONEC RUDÉHO ČLOVĚKA

Книга издана при поддержке Фонда Михаила Прохорова (программа TRANSCRIPT).

Tato kniha vyšla s podporou Nadace Michaila Prochorova v rámci programu TRANSCRIPT. Na její realizaci laskavě přispělo rovněž Ministerstvo kultury ČR.

Z ruského originálu ВРЕМЯ SECOND-HAND, vydaného nakladatelstvím Vremja v Moskvě v roce 2013

přeložila Pavla Bošková

Rejstřík vybraných jmen, glosář reálií a přehled důležitých dat nejnovějších sovětských a ruských dějin sestavil Libor Dvořák

Obálku navrhl Lubomír Šedivý

V roce 2015 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská s. r. o, Pražská 128, 261 01 Příbram

Vydání první, opravené v květnu 2016

© 2013 by Svetlana Alexievich Translation

© Pavla Bošková, 2015

ISBN 978-80-87855-46-1  (EPUB)

ISBN 978-80-87855-47-8  (MOBI)

ISBN 978-80-87855-16-4  (papír)

www. pistorius. cz

Oběť i kat jsou stejní ve své odpornosti a ponaučení z lágru tkví v tom, že takové spojenectví vychází z úpadku.

David Russe. Dny naší smrti

V každém případě je nutno pamatovat na to, že za vítězství zla ve světě rozhodně nenesou odpovědnost ti, co mu slepě slouží, nýbrž vidoucí věrozvěstové dobra.

F. Stěpun. Co bylo a co nebylo

Zápisky zúčastněné

Loučíme se se sovětskými časy. S kusem našeho někdejšího života. Poctivě jsem se snažila vyslechnout všechny účastníky socialistické tragédie.

Komunismus měl šílený plán: předělat „starého“ člověka, starozákonního Adama. A to se podařilo… možná, že to jediné se povedlo. Za víc než sedmdesát let vyšlechtili v laboratoři marxismu-leninismu ojedinělý lidský druh: „homo sovieticus“. Jedni se na něj dívají jako na tragického hrdinu, jiní mu říkají „Sovět“. Připadá mi, že tohoto člověka znám, je mi dost povědomý, v jeho blízkosti, bok po boku, jsem prožila spoustu let. On, to jsem já. Jsou to i moji známí, přátelé, i rodiče. Několik let jsem cestovala po celém bývalém Sovětském svazu, protože homo sovieticus nejsou jenom Rusové, ale i Bělorusové, Turkméni, Ukrajinci, Kazaši… Žijeme teď v různých zemích, mluvíme různými jazyky, ale nelze si nás s nikým splést. Jsme poznat na první pohled! My všichni, ti ze socialismu, máme i nemáme hodně společného s ostatními, máme svůj slovník, své představy o dobru a zlu, o hrdinech a mučednících. Máme zvláštní postoj ke smrti. V příbězích, které zapisuji, mi neustále rvou uši takováto slova: „střílet“, „zastřelit“, „zlikvidovat“, „oddělat“, nebo takovéto sovětské způsoby ztrácení se lidí jako: „zatčení“, „deset let bez práva na korespondenci“, „emigrace“. Jakou cenu může mít lidský život, když ještě máme v živé paměti, že nedávno umíraly miliony? Jsme plni nenávisti a předsudků. Všichni jsme ze země, kde existoval gulag a děsivá válka. Kolektivizace, rozkulačování, přesídlování národů…

Tohle byl socialismus, ale byl to taky náš život. Tehdy jsme o něm moc nemluvili. A teď, když se svět nenávratně změnil, začali jsme se všichni o tenhle náš život zajímat; není důležité, jaký byl, ale že byl náš. Zapisuji, hledám střípky, drobečky příběhu „našeho vlastního“… „vnitřního“ socialismu. To, jak existoval v lidské duši. Ten maličký vesmír – člověk… člověk sám mě vždy lákal. Ve skutečnosti se vše odehrává právě tam.

Proč je v knize tolik příběhů sebevrahů a ne obyčejných sovětských lidí s obyčejnými sovětskými životy? Všichni to nakonec skončí, tu z lásky, tu kvůli stáří, anebo jen tak, ze zájmu o věc, chtějí rozluštit tajemství smrti…

Hledala jsem ty, kteří zcela srostli s ideou, v nichž zakořenila tak, že nešla vyrvat, ty, jejichž světem se stal stát, který jim nahradil vše, dokonce vlastní život. Nedokázali utéct velkým dějinám, rozloučit se s nimi, být šťastní jinak. Zmizet, ztratit se ve svém soukromém životě, jak se to děje dnes, kdy se malé stalo velkým. Lidé chtějí žít jednoduše, bez velkolepých idejí. Takhle to ale v ruském životě nikdy nebylo, nenajdeme to ani v ruské literatuře. Po pravdě řečeno jsme vojáci. Buď jsme válčili, nebo se válčit chystali. Nikdy jsme nežili jinak. Proto to vojenské smýšlení. I v míru se žilo jako na vojně. Buben hřměl, prapory vlály, srdci se chtělo vyskočit z hrudi ven. Lidé nedbali svého otroctví, dokonce je milovali. Vzpomínám také, jak se celá třída chystala odjet na celinu; těmi, kteří jet odmítali, jsme pohrdali, se slzami v očích jsme litovali, že revoluce, občanská válka, že to vše se odehrálo bez nás. Ohlížím se: opravdu jsme to my, já? Vzpomínala jsem se svými hrdiny. Kdosi z nich řekl: „Jen sovětský člověk může pochopit sovětského člověka.“ Byli jsme lidé se společnou komunistickou pamětí. Sbratřeni pamětí.

Otec vzpomínal, že on sám začal věřit v komunismus poté, co Gagarin vyletěl do vesmíru. Jsme první! Dokážeme všechno! V tomhle duchu nás také s maminkou vychovávali. Byla jsem jiskra, nosila jsem odznak s kučeravým chlapcem Leninem, byla jsem pionýrka a pak komsomolka. Rozčarování přišlo později.

Po perestrojce všichni čekali, až se otevřou archivy. Pak se otevřely. Poznali jsme dějiny, které před námi tajili…

„Musíme přesvědčit 90 milionů ze sta žijících v sovětském Rusku. Se zbylými není možné se bavit, ty je třeba odstranit.“ (Zinovjev, 1918).

„Pověsit (bezpodmínečně pověsit, aby to lidé viděli) nejméně 1000 zavilých kulaků a zazobanců… sebrat jim všechno obilí, určit rukojmí… Provést to tak, aby to na stovky verst kolem lidé viděli a třásli se strachem…“ (Lenin, 1918).

„Moskva doslova umírá hladem…“ (profesor Kuzněcov k Trockému). „To není žádný hlad. Když Titus dobýval Jeruzalém, židovské matky jedly svoje děti. Přijít a prohlásit: ‚Máme hlad‘ můžete teprve pak, až donutím vaše matky jíst svoje děti.“

Lidé to četli v novinách či časopisech a mlčeli. Přepadala je nepřekonatelná hrůza. Jak s tímhle máme žít? Mnozí se na pravdu dívali jako na nepřítele. A na svobodu také. „Nevíme o naší zemi nic. Nevíme, o čem přemýšlí většina lidí; vidíme je a potkáváme každý den, avšak o čem přemýšlí, co chtějí, to nevíme. Ale máme odvahu je učit. Brzy všechno zjistíme a zděsíme se,“ říkal jeden můj známý, s kterým jsme často sedávali v mé kuchyni. Přela jsem se s ním. Bylo to v devadesátém prvním roce… To byla šťastná doba! Věřili jsme, že zítra, doslova zítra začne svoboda. Vznikne jen tak, z našich přání.

Ze Šalamovových Zápisníků: „Účastnil jsem se velké prohrané bitvy za skutečnou obrodu života.“ To napsal člověk, který si odseděl sedmnáct let ve stalinských lágrech. Touha po ideálu však zůstala… Sovětské lidi bych rozdělila do čtyř generací: stalinské, chruščovské, brežněvovské a gorbačovské. Patřím do té poslední. Přijímali jsme chřadnutí komunistické idey snáz, protože jsme nežili v době, kdy ta myšlenka byla ještě mladá, silná, s nepromarněným kouzlem osudového romantismu a utopických nadějí. Vyrostli jsme za kremelských starců. V postních, nemastných neslaných letech. Na velká komunistická jatka se už zapomnělo. Patos běsnil, ale zůstalo poznání, že utopie se v život proměnit nedá.

Bylo to v době první čečenské války… V Moskvě na nádraží jsem se seznámila se ženou, byla od Tambova. Rozjela se do Čečenska, aby odvedla syna z války: „Nechci, aby zemřel. Nechci, aby zabíjel.“ Její duši už neovládal stát. Byla svobodný člověk. Takových lidí bylo málo. Víc bylo těch, které svoboda rozčilovala: „Koupil jsem si troje noviny a v každých píšou svoji pravdu. Která je ale ta pravá? Dřív jsme si po ránu přečetli Pravdu a věděli jsme všechno. Rozuměli jsme všemu.“ Z narkotické idey jsme se probouzeli jen zvolna. Když jsem začala mluvit tom, že bychom si měli přiznat vinu, dostala jsem odpověď: „Proč si mám něco přiznávat?“ Každý se cítil být obětí, ale nikdo spoluviníkem. Jeden tvrdil: „Taky jsem seděl.“ Druhý: „Já jsem bojoval.“ Třetí: „Svoje město jsem z trosek doloval, dnem i nocí jsem cihly vláčel.“ To bylo naprosto nečekané: všichni byli opilí svobodou, ale nikdo na ni nebyl připravený. Kde ale zůstala, ta svoboda? Je jenom po kuchyních, kde jsme ze zvyku dál nadávali na vládu. Nadávali jsme na Jelcina a Gorbačova. Na Jelcina za to, že změnil Rusko. A na Gorbačova? Na něj proto, že změnil všechno. Celé dvacáté století. Teď to tu bude tak jako jinde. Jako všude. Mysleli jsme, že tentokrát to vyjde.

Rusko se měnilo a přitom nenávidělo samo sebe za to, že se měnilo. „Nehybný Mongol,“ napsal o Rusku Marx.

Sovětská civilizace… Spěchám zachytit její stopy. Známé tváře. Nevyptávám se na socialismus, ale na lásku, žárlivost, dětství, stáří. Na hudbu, taneční zábavy, účesy. Na tisíce střípků zmizelého života. Jediný způsob, jak zahnat katastrofu do přijatelných mezí, e pokusit se něco říct. Na něco přijít. Nepřestávám se divit, jak je obyčejný lidský život zajímavý. Nekonečné množství lidských pravd…

Historii zajímají jenom fakta a city tu nemají co dělat. Nejsou přijímány jako součást historie. Já se však na svět dívám očima normální lidské bytosti, nikoli historika. A nad člověkem žasnu…

Otec už nežije. A já s ním tak nemůžu dokončit jeden z našich dialogů… Řekl mi, že přijít ve válce o život bylo pro ně snazší než pro nezkušené chlapce, kteří dnes umírají v Čečensku. Oni totiž ve čtyřicátých letech spadli jen z jednoho pekla do druhého. Otec před válkou studoval v Minsku novinařinu. Vzpomínal, že když se vraceli z prázdnin, často se už nesetkali ani s jedním ze svých profesorů, protože všichni byli zatčeni. Nechápali sice, co se děje, ale bylo to strašné. Strašné, jako válka.

Vedla jsem s otcem velmi málo upřímných rozhovorů. Často mě litoval. Litovala jsem já jeho? Na tuhle otázku se mi těžko odpovídá… Byli jsme ke svým rodičům krutí. Připadalo nám, že svoboda je tak jednoduchá. A uběhlo několik let a sami jsme ohnuli hřbet pod její tíhou, protože nás samotné svobodě nikdo nenaučil. Učili nás jen, jak za svobodu umírat.

Tak, a vidíte ji, svobodu! Takhle jsme si ji představovali? Byli jsme ochotni zemřít za své ideály. Rvát se v boji. Ale přišel „čechovský“ život. Život v bezčasí. Zhroutily se všechny hodnoty, kromě hodnoty života. Života sama o sobě, jako takového. Byly tu staronové sny: postavit dům, koupit si skvělé auto, zasadit angrešt… Svoboda se projevila rehabilitací maloměšťáctví, předtím z ruského života vyhlazeného. Svoboda Jeho Veličenstva Konzumu. Vláda tmy. Temných přání a pudů, skrytého lidského života, o němž jsme měli jen přibližnou představu. Dřív jsme vždycky přežívali, ale nikdy jsme zatím nežili. A teď je válečná zkušeost k ničemu, je třeba ji zapomenout. Tisíce nových emocí, situací, reakcí… Nějak tak se všechno kolem najednou změnilo: vývěsní tabule, věci, peníze, vlajka… I lidé. Začali být barevnější, samostatnější, monolit byl vyhozen do povětří, a život se rozpadl na ostrůvky, atomy, buňky. Jako u V. I. Dala: svoboda, volnost… svoboděnka nade vše… naprostá volnost. Všemocné zlo se proměnilo v dávné báje, v politickou detektivku. Nikdo už nemluvil o ideji, mluvilo se o úvěrech, podílech, směnkách; peníze se nevydělávaly, ale „dělaly“ a „opatřovaly“. Bude to trvat dlouho? „Iluzornost peněz se z ruské duše vyhladit nedá,“ napsala Cvetajevová. Jenže u nás jako by tehdy ožili a ulicemi se procházeli hrdinové Ostrovského a Saltykova-Ščedrina.

Všech, s nimiž jsem se setkala, jsem se ptala: „Co je to svoboda?“ Otcové a děti odpovídali různě. Ti, kteří se narodili ještě v SSSR, a ti, kdož se v něm nenarodili, mají různé zkušenosti. Jsou to lidé z různých planet.

Otcové říkali: svoboda, to je nepřítomnost strachu; ty tři srpnové dny, kdy jsme porazili puč; svobodný je ten, kdo si vybírá v obchodě z deseti druhů zboží; svoboda je nebýt biti, ale toho, aby nějaká generace nebyla bita, se nedočkáme. Ruský člověk svobodě nerozumí, potřebuje bič a karabáč.

Děti říkaly: svoboda, to je láska; vnitřní svoboda je absolutní, jediná hodnota; svoboda je, když se nebojíte svých přání; svoboda je mít hodně peněz, pak má člověk všechno; když můžete žít tak, abyste nemuseli o svobodě přemýšlet. Svoboda je normální.

Table of Contents

O knize

O autorce

Titulní list

Motto

Zápisky zúčastněné

Část první Útěcha apokalypsou

Deset příběhů v rudých kulisách

Část druhá Půvab prázdnoty

Deset příběhů bez kulis