Titulní list

Dramata a frašky

ekonomie

Kohout  se ptá  Kohouta

Pistorius & Olšanská

Příbram 2013

Text © Pavel Kohout, Pavel Kohout, 2011

ISBN 978-80-87053-81-2 (EPUB)

ISBN 978-80-87053-89-8 (MOBI)

V půli devadesátých let, když se dnešní trilobit po dvacetileté pauze snažil pomocí fejetonů opět se vepsat do povědomí domácích čtenářů, ho povzbuzovaly přibývající gratulace k nebývalé fundovanosti jeho textů. Pak v něm ale začalo hlodat podezření, které se změnilo v jistotu, když dostal několik blahopřání ke srovnávací analýze ekonomiky Evropské unie a postkomunistických zemí. Tak objevil existenci jiného Pavla Kohouta.

Kohouty Pavly hýřil každý pražský telefonní seznam, ale až do té doby si každý z nich raději rozmyslel vyučit se některé z profesí, jejichž vykonavatel je pravidelně jmenován v tisku. Pro výstrahu stačil jeden, který kazil dobré jméno všem ostatním. Ten čerstvě opeřený byl, jak teď přiznává, zlákán právě špatným příkladem staršího, neboť vstupoval do puberty v divokém čase Charty 77. Poučen však temnou minulostí jmenovce, zvolil místo literatury ekonomii.

Brzy byl trilobit nucen požádat noviny, do nichž psal, aby dva kohouty na jednom výskytišti rozlišovalo udání druhu. Dlouho to fungovalo, než byl vyzván, aby v Dobrém ránu s Českou televizí pohovořil o světové hospodářské krizi z konce dvacátých let minulého století. Dopraven autem na Kavčí hory a přečesán v maskérně, dopíjel čaj, když se ho mladá asistentka přiběhla zeptat, chce-li být ohlášen jako ekonom či publicista. Spíš spisovatel, odvětil a vyvolal poprask. Dvě minuty před vysíláním se vyřítil ze studia moderátor s výkřikem – Jéžíš, vomyl, dovezli jste mi špatnýho, co budem dělat?! – No přece mluvit o té krizi, pravil omyl, já jsem se do ní narodil!

Shoda jmen časem neunikla novináři s fotografem, kteří se rozhodli učinit s oběma Kohouty rozhovor pro známý žurnál. Pozvali je letos do kavárny Mánes, kde si ti dva konečně pohlédli z oka v oko a dost si do nich padli. O žertovné pokračování se vzápětí postaral osud, když trilobita chvilku po návratu domů volal sekretariát MF DNES, smí-li dát jeho adresu šéfovi ČEZu Martinu Romanovi. Svolil potěšen v domnění, že se dočká uznání za svůj osamělý zápas s rakouskými haniteli Temelína. Záhy dojel šofér s lahví špičkového moku z francouzské Champagne a s dopisem, jehož začátek oblažil dvojnásob.

„Pane Kohoute, vaše kniha, kterou jsem právě dočetl, je skvělá, logicky sestavená, gratuluji.“

Nadšení bohužel zchladil její název: Finance po krizi.

„Dear Mr. ČEZ,“ odepsal obeslaný obratem, „poslal jste champagne nepravému, ale my je tu vypijeme, aby se nezkazilo. Posílám Vám taky svou knihu, román Smyčka, v naději, že nebudu muset láhev nahradit.“ „Vážený pane,“ napsal zakrátko obdarovaný dárce vychovaně, „Vaše kniha je zajímavá.“

Podle očekávání dostal mezitím pravé francouzské šampaňské i pravý adresát. Falešný si od něho knihu vyprosil a dal jí přednost před všemi prózami čekajícími na nočním stolku. Záhy ji však přemístil na psací stůl, aby ji mohl obložit svazky lexikonu, neboť zhruba každému dvacátému slovu nerozuměl. Byl však natolik zaujat vtipným a poutavým líčením záhadného kosmu, v němž místo Mléčné dráhy planou burzovní indexy – sice viditelnějšího, ale jemu stejně nepochopitelného jako špičková elektronika –, že spis přelouskal podobně pracně i dychtivě jako za totality s pomocí česko-ruského slovníku romány Alexandra Solženicyna v azbuce, připomínající nábytek. Lopotná četba ale otevřela obzor, který většina našinců míjí podobně jako špičkovou techniku, od níž žádá pouze, aby fungovala, ale raději si představuje, že třeba satelitní navigace je balon, z něhož ho triedrem vodí jen jemu přidělená děva. Jak se divit, že tu knížku zhltl velící manažer v zemi jako detektivku a pokřtil ji i druhou lahví drahého nápoje, když první vypil bývalý komunista.

Ale právě ten přišel na myšlenku, jak v čase, kdy se srp s kladivem vydávají na zboj z Řecka do Evropy, varovat pravnuky, aby si jako on špatně nepřečetli už tak málo srozumitelného Marxe. Milý Pavle Kohoute mladší, s nímž je mi potěšením si tykat, právě ty jsi schopen napsat manuál objasňující normálnímu člověku v lidštině, jak přežít uragány světových financí. Mohl by se jmenovat Ekonomický slabikář pro dospělé, ale nejlíp by šel na odbyt s titulem Ekonomika pro blbce!

15. 5. 2010

Předchozí text byl uveřejněn v sobotní Mladé frontě DNES jako součást řady fejetonů psaných „z pohledu trilobita“, která do dneška překročila počet sto padesáti pokračování. Až na splnění snu o obnoveném průjezdu tramvají pražskou Myslíkovou ulicí neměl však žádný jiný tak okamžitý i dlouhotrvající účinek jako „trilobit“ o dvou Kohoutech na jednom mediálním smetišti.

Krátce po uveřejnění se ozvali téměř současně dva muži oslovení poslední větou. Nakladatel Vladimír Pistorius měl o naznačené dílo – byť s jiným názvem! – silný zájem, a vedoucí ekonomické redakce Lidových novin Vladimír Piskáček otěhotněl představou, že proti sobě stojí dva kohouti v jedné rubrice. Tím byl na rok propojen životní kruh dvojice Pavlů s dvojicí Vladimírů.

Lidový Vladimír nelenil a svedl Juniora k setkání se Seniorem na jeho sázavské zahradě, které příznivě předznamenal úvodní oběd v nedalekém hostinci U Malešáka. V jednom příjemném zátahu bylo za pouhé tři hodiny detailně dohodnuto úplně vše na celý rok: Dvaapadesát dotazů a odpovědí se záhy objeví v pátečních vydáních LN, tazatel bude mít k použití pět set znaků, odpovídač do půlpáta tisíce. S těžkým srdcem se rozloučil Senior s oním ideálním titulem Ekonomika pro blbce a navrhl tedy serióznější, ale aspoň trošku divadelní název Dramata a frašky ekonomie.

Nákladní Vladimír dlouho nevydržel hrát jen roli lovce, jehož kořist hodlá popovylézat z remízku celý rok, a už po přečtení prvního tuctu pingpongových výměn nedočkavě pověřil zdatného grafika, aby budoucí hostinu připepřil barevnými kolážemi k příhodným citátům. Pak už jen trhal listy kalendáře, a aby se snad z toho čekání nezbláznil, vydával se svou chotí Maruškou Olšanskou jiné publikace, což nás trochu uráželo…

Lidový Vladimír jakožto mediální rutinér brzy pochopil, že má co činit s dvěma protichůdnými autorskými typy, sangvinikem a stoikem. Seniora musel s respektem k jeho šedinám taktně převychovat, aby přestal otravovat s věčnými urgencemi, že něco má být dodáno dřív než smluveno, Juniora pak s ohledem na jeho povahu vyvést z bludu, že odpovědi mohou být tištěny dřív, než je přenese z mysli do počítače. Vydrezíroval své Pavly tak dokonale, že si později mohl bez obav lítat po různých Hongkongzích a Pekingzích, aniž si oba všimli, že jsou ponecháni sami sobě. A když se jedna otázka v mailech ztratila, přijal v časové tísni SMSkovou radu, aby ji položil sám, ale tak skvěle, jak to umí jen Senior. Snadno se rozpozná i v knize – je to ta nejslabší.

Nákladní Vladimír mezitím s erudicí doktora matfyzu počal hledat v nových textech žáka i učitele nové chyby nebo alogismy, hnidopišně vyžadovat, aby se otázky v následných pokračováních neopakovaly doslova (podle něho projev senility, která si nepamatuje) nebo zůstávaly nezodpovězeny (podle něho projev juvenality, která je roztěkaná). Umanutě vyrušoval oba soustředěné účastníky kurzu výhrůžkou, že bude vyžadovat, aby takové lapsusy z knižního vydání vymýtili.

My oba Kohouti – mezitím dokonale sježděný tandem – jsme se shovívavě rozhodli, že se s ním nebudem hádat a v našich textech jím vyžlucená místa přemýtíme podle jeho gusta, aby si jednou sám užil omamný pocit z tvůrčí práce! Veškeré odchylky knižní reprízy proti novinové premiéře padají tedy na jeho konto po dohodě, že se s autory bude dělit o nespravedlivou kritiku, ne však o zaslouženou chválu.

Zbývá ujistit případného čtenáře (známý dialog: Čtenář – Mistře, koupil jsem si vaši knihu! Mistr – Ach, tak to jste byl vy?), že obsah publikace je zcela seriózní a tato předmluva pouhý pokus získat k četbě také osoby, jimž je ekonomie stejně vzdálená, jako byla Kohoutovi staršímu. Právě ten však po roční výuce, kterou lze v tomto záznamu zvládnout za pár večerů, pochopil, co je mu teď útěchou: že když jde o prognózy, má i špičkový ekonom podobné výsledky jako televizní rosnička při předpovědi počasí.

Když zde za oba Kohouty Pavly vystavuji tomuto vydání imprimatur, upozorňuji oba kmotry, že my dva jsme svou podvojnost vyřešili shodným jménem křestním i příjmením, a vyzývám je, aby se dohodou, soubojem či losem dohodli, přijmou-li shodné označení Vladimír Pistorius či Vladimír Piskáček. Náš smírčí podnět: Vladimíři Pis!

I. Jsou investiční bankéři lumpové?

Milý Pavle Kohoute, ekonome, jsem nadšen, že Ti budu smět celý rok klást pro Tebe stejně těžké otázky, jako kdyby se někdo ptal mě, kde se píše y a kde i. Čerstvě mě upoutal článek bývalého německého kancléře Helmuta Schmidta, že zná tři základní lidské typy: lidi jako on, kteří v dětství občas čmajzli v samošce lízátko, lidi s vrozenou vlohou ke zločinům a pak už hned investiční bankéře. Můžeš mi vysvětlit, co je to za dravce? Předem Ti děkuje Pavel Kohout, spisovatel.

Proč mají investiční bankéři tak špatnou pověst? Částečnou odpovědí může být, že málokdo ví, co investiční bankéři vlastně dělají. Přitom to původně nebylo tak složité.

Do roku 1999 platilo ve Spojených státech, že komerční banky přijímaly vklady a poskytovaly úvěry podnikům i domácnostem. Naopak investiční banky se staraly o uvádění emisí akcií a dluhopisů do oběhu, obchodování na burze, slučování podniků (fúze a akvizice) a o ekonomický výzkum. Jednoduché, že? Co je to investiční bankéř, tedy víme. Ale proč by se měl za svoji práci stydět?

Rozdělení uvedených předmětů činnosti bylo v USA stanoveno Glass-Steagallovým zákonem z roku 1933. Zákonodárci se domnívali, že vydělení specializovaných investičních bank zabrání budoucím finančním krizím.

Od roku 1933 uplynula řada desetiletí. Zbytek vyspělého světa, který komerční a investiční bankovnictví nerozdělil, byl v relativním klidu. Zejména Evropa žila a prosperovala i bez oddělení obou typů bankovních činností. Proto si během 90. let zákonodárci ve Washingtonu řekli, že Glass-Steagallův zákon je reliktem minulosti, a zrušili jej.

Nějakou dobu se zdánlivě nedělo nic. Pak se investiční banky pustily do úvěrových obchodů ve velkém. Neměly ovšem pobočky pro shromažďování vkladů od obyvatelstva. Proto mohly půjčovat jen ty peníze, které si samy půjčily. Protože investiční bankéři jsou na trhu doma, nebyl problém si půjčit libovolné objemy peněz. Například starodávné značky jako Bear Stearns, Merrill Lynch nebo Lehman Brothers, jejichž historie sahala do 19. století, měly tolik peněz, o kolik si jen řekly.

Tak třeba zmíněné tři investiční banky pracovaly s dluhem, který překračoval velikost základního jmění 31 až 34krát. Pro tento poměr se také používá termín finanční páka (leverage). Podobně jako ve fyzice dokáže páka zvětšit sílu, ve financích může zvýšit zisky. V dobách hospodářské konjunktury, kdy peněz je dost a stále více, je to báječné.

Bohužel ředitelé investičních bank dosti pošetile nevzali v úvahu, že mohou přijít i horší časy, kdy je peněz na trhu nedostatek. V těchto dobách se finanční páka může obrátit proti svým tvůrcům: namísto zisků násobí ztráty. (Je zvláštní, že podobného opomenutí se dopustili manažeři bank, které samy prováděly rozsáhlý ekonomický výzkum. Ale je to tak.)

Přesně to se stalo v roce 2008, kdy americká ekonomika byla postižena recesí. Hodnota cenných papírů, které držely investiční banky, klesla. Jejich objem byl ohromný, vždyť byly pořízeny na dluh. Celá finanční konstrukce, na které stály investiční banky na Wall Street, se zhroutila. Ztráty byly mnohokrát vyšší, než kolik činily finanční rezervy investičních bank.

V tomto momentu musel zasáhnout stát, aby velikášství a nezodpovědnost vrcholových bankovních manažerů zaplatil. Proč stát nenechal bankéře podusit v jejich vlastní šťávě? Každá velká banka, ať už investiční, nebo komerční, je součástí husté sítě smluv. Jakmile zkrachuje jedna banka, vzniká okamžitě nebezpečí, že začnou krachovat další. A když krachují banky, následují záhy průmyslové podniky, které potřebují úvěr. A domácnosti, které mají v komerčních bankách úspory. Celá drtivá éra Velké hospodářské krize 30. let byla následkem tohoto mechanismu.

V září 2008 a během následujících měsíců tedy americká vláda i centrální banka (tj. Federální rezervní systém) udělaly vše, aby odvrátily zhoubný řetězec bank padajících sériově jedna za druhou jako dominové kostky. Toto úsilí bylo nakonec úspěšné. Další Velká deprese se nekonala. Svět sice v roce 2009 zaznamenal globální recesi, ale ta byla stále ještě relativním úspěchem ve srovnání s tím, co také mohlo následovat.

Tento příběh je samozřejmě velmi zjednodušený. Vláda nese nejen zásluhy, ale i podstatnou část viny, protože nedokázala trh správně regulovat. To je však již jiný příběh.

Pádem většiny investičních bank z Wall Street investiční bankovnictví samozřejmě nekončí. Dále se budou uvádět akcie a dluhopisy na burzu, dále se budou provádět fúze, akvizice a jiné operace. Tyto činnosti ovšem z větší části přejdou pod příslušná oddělení komerčních bank, podobně jako je tomu ve zbytku světa. Investiční bankovnictví se stane skromnějším a poctivějším odvětvím.

II. Třpyt a bída měnové expanze

Milý Pavle Kohoute, ekonome, když jsem k Tvé odpovědi znovu potřeboval na pár výrazů lexikon, došlo mi, že se musím ptát od podlahy. Nedávno jsem v Kutné Hoře obdivoval středověkou iluminaci zachycující tamní výrobu stříbrných mincí. Průvodce pravil, že roztáčely ekonomiku Království českého. Jsou peníze opravdu hnací silou ekonomik, anebo jen jejich měřidlem? A kdo si je vymyslel a co určuje odjakživa jejich hodnotu, když burzy fungují… odkdy vlastně? Za odpovědi děkuje Pavel Kohout, spisovatel.

Jsou peníze motorem ekonomiky, nebo pouze měřítkem hodnoty? Tomu říkám zapeklitá otázka! Proč – protože jde přímo k jádru problému: co to peníze vlastně jsou, případně co by měly být.

Odjakživa lidé potřebovali nějaký nástroj, který by jim ulehčil od nepříjemností výměnného obchodu. Různé formy peněz lidstvo znalo od počátků civilizace. Z praktických důvodů velmi brzy převládly kovy jako zlato, stříbro, měď. Proto je také mnoho názvů měn odvozeno od váhových jednotek nebo názvů kovů: libra, hřivna, peso, baht, gulden, zlotý... Anglická měna má název „pound of sterling“, což znamená „libra čistého stříbra“. Tento tradiční název se udržel i v době zlatého standardu a používá se doposud, ačkoli tato měna nemá již se stříbrem ani zlatem nic společného.

Vraťme se však o pár staletí nazpět. Bohatství země se kromě jiného odvíjelo od nálezů drahých kovů. Naleziště stříbra nebo zlata znamenalo něco podobného, jako když v moderní době centrální banka uvolní do oběhu větší množství nekrytých peněz. To může být někdy dobře, jindy špatně. V případě ekonomiky, která má růstový potenciál, ale málo peněz, může tato tzv. měnová expanze být pravým požehnáním. Injekce peněz „rozhýbe kola“ ekonomiky a vysvobodí ji ze stagnace. Peníze samotné sice nemají žádnou hodnotu samy o sobě, nejsou motorem růstu, ale fungují jako olej pro tento motor.

Co se stane, když je v ekonomice peněz málo? Motor bez oleje se zadře. Málo se utrácí, málo vyrábí, málo platí a málo zaměstnává. Kdo má osobní vzpomínky na Velkou krizi 30. let – jako třeba spisovatel Pavel Kohout – ví, o čem je řeč. Nedostatek peněz ochromuje hospodářství a ceny klesají.

Proto se ekonomové dnes bojí více deflace než inflace. Velkou krizi totiž studovali i ti, kdo ji nezažili. Předseda rady guvernérů amerického Federálního rezervního systému Ben Bernanke se proslavil výrokem, že v případě potřeby je přinejhorším možné rozhazovat peníze z vrtulníku. Získal si tak posměšnou přezdívku „Helicopter Ben“. Nicméně ve 30. letech by tato strategie ekonomice určitě pomohla od nejhoršího. Smůla byla, že tehdy ještě nebyly vrtulníky – ale hlavně se až s náboženskou horlivostí věřilo v nedotknutelnost měnového zlatého standardu.

Musíme si ovšem uvědomit, že ani zlato nebo stříbro nemají žádnou vnitřní hodnotu. Vše je relativní, vše závisí na nabídce a poptávce. Když Španělé otevřeli jihoamerická ložiska drahých kovů, věřili, že jejich země bude nejbohatší na světě. Ale jak se mýlili! Španělský příběh ve zkratce přibližuji v knize Investiční strategie:

„Španělsko trpělo obrovskou inflací následkem dovozu zlata z Jižní a Střední Ameriky. Růst objemu zlaté měny ve Španělsku vedl k masivním dovozům zboží, což téměř zničilo domácí španělská řemesla a těžce postihlo zemědělství. Pouze málokdo si v tehdejší době uvědomoval, jaké nebezpečí v sobě zlato skrývá. Jedním z osvícenějších jedinců byl španělský vzdělanec Martin de Azpilcueta, který v roce 1556 napsal: ,Zkušenost ukazuje, že ve Francii, kde je méně peněz než ve Španělsku, jsou chleba, látky i pracovní síla mnohem levnější a že v samotném Španělsku byly v době, kdy tam bylo méně peněz, zboží a lidská práce nabízeny za menší cenu než po objevení Indie, odkdy byly kryty zlatem a stříbrem.‘

Španělské hospodářství se nikdy plně nevzpamatovalo z rány, kterou mu zasadil příliv zlata a stříbra v 16. století.V roce 1996, přesně 440 let od Azpilcuetova postřehu, činil hrubý domácí produkt na osobu ve Španělsku pouhé dvě třetiny HDP na osobu v Nizozemí.“

A nyní přijde pointa. Koncem 90. let, jak známo, Španělsko přijalo euro. Euro je moderní, tedy nijak zlatem ani stříbrem nekrytá měna. Ale historie se přesně opakovala! Španělské komerční banky získaly napojení na Evropskou centrální banku, která se stala téměř neomezeným zdrojem levných peněz. Namísto rabování říší Inků a Mayů se Španělé napojili na bezedný rezervoár eurových úvěrů z Frankfurtu.

Proč se Evropská centrální banka stala neomezeným zdrojem peněz pro Španělsko? Jednoduše: její politika byla hned zpočátku nastavena, aby podporovala pomalou německou ekonomiku – aby poskytovala levné úvěry v libovolném množství komerčním bankám. A když je kohout penězovodu otevřen jedné zemi, nelze jej v rámci měnové unie uzavřít pro jiné.

A proč právě Španělsko tolik utrpělo? Nebylo v tom samo – podobný příběh se stal také Irsku, Portugalsku, Litvě, Lotyšsku a Estonsku. Všude s podobnými efekty. Menší ekonomiky nebyly stavěné, aby vydržely peněžní lavinu bez následků.

Tato moderní měnová expanze byla nekrvavá a podstatně civilizovanější, její výsledky byly ale podobné. Lavina levných eur způsobila inflaci na trhu cen nemovitostí, inflaci úvěrů, inflaci mezd, ztrátu konkurenceschopnosti a nakonec bankovní krizi a těžkou recesi ekonomiky.

Eurová peněžní inflace – podobně jako inflace množství zlata a stříbra – měla za následek překvapivě pomalý růst hrubého domácího produktu. Od roku 1996 do roku 2009 Španělsko hospodářský náskok Nizozemí ani nesnížilo. Navíc španělský hospodářský růst během této doby nebyl zdravý. Žádný růst, který je založen na rychlé inflaci objemu peněz, není zdravý. Irsko, Litva, Lotyšsko, tyto zkušenosti varují. Je úplně jedno, zda je inflace objemu peněz způsobena nálezem drahých kovů anebo činností centrálních bankéřů.

Mimochodem. Pamětníci si vybaví, že československé peníze nosívaly hrdý nápis „Tato bankovka je kryta zlatem a ostatními aktivy Státní banky československé“. Za socialismu jsme se tomu posmívali: bylo by prý lepší napsat „Tato bankovka je kryta prací všeho lidu“. Ale hrome, on to nebyl vtip, ona to byla pravda! A stejně je tomu i dnes.

Table of Contents

Titulní list

I. Jsou investiční bankéři lumpové?

II. Třpyt a bída měnové expanze