Sajjid Kašua

Druhá osoba singuláru

Z hebrejštiny přeložila Šárka Doležalová

Pistorius & Olšanská

Příbram 2014

Sajjid Kašua

Druhá osoba singuláru

Z hebrejského originálu Guf šeni jachid

vydaného nakladatelstvím Keter Sfarim v roce 2010

přeložila Šárka Doležalová

Odpovědná redaktorka papírové knihy Magdaléna Křížová

Na obálce použita fotografie Katariny Brunclíkové z cyklu Oči pro Buñuela

V roce 2014 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská,

Pražská 128, 261 01 Příbram

Vydání v elektronické podobě první

Tato kniha vyšla s laskavým přispěním Ministerstva kultury ČR

a Velvyslanectví státu Izrael.

First published under the Hebrew language title Guf šeni jachid

Copyright © 2010 by Sayed Kashua

Translation © Šárka Doležalová, 2014

ISBN 978-80-87855-22-5 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-23-2 (MOBI)

ISBN 978-80-87855-00-3 (papírová kniha)

Věnováno mým rodičům

Kapitola první

Povlečení s panenkami Bratz

Jen co právník otevřel oči, věděl, že bude celý den unavený. Vybavil si slova jednoho experta – nepamatoval si, jestli to slyšel v rádiu, nebo o tom četl v novinách – který popisoval spánek jako sled spánkových cyklů a mluvil o tom, jak je důležité probudit se s koncem cyklu. Častou příčinou únavy, vysvětloval ten vědec, není málo hodin spánku, ale to, že člověk procitne dřív, než spánkový cyklus doběhne. Právník neměl tušení, jak je takový cyklus dlouhý, kdy začíná a kdy končí, bylo mu však jasné, že se dnes ráno vzbudil uprostřed něho a vlastně se tak probouzí téměř každé ráno. Zažil vůbec někdy ten nepochybně báječný pocit, když se člověk probudí přirozeně s koncem cyklu? Tím si nebyl vůbec jistý. Představoval si spánkové cykly jako vlny na moři a sebe jako surfaře, který se rozplácne o hladinu chvíli před tím, než se příboj roztříští o pobřeží, a vzbudí se samým zděšením, jehož význam nechápe.

Právník nikdy nepotřeboval budík. Vždycky se budil včas, či lépe řečeno předčasně. Když ho brzy ráno čekalo nějaké důležité soudní jednání, nastavoval si sice buzení na mobilním telefonu, ale vždycky se probral ještě před zazvoněním a stihl alarm zrušit.

Bylo už skoro půl sedmé a k jeho posteli doléhalo ranní šramocení ženy a dětí. Přesněji řečeno, k posteli jeho dcerky. Nedávno jí bylo šest let a chodí do první třídy. Právník si od jejího narození navykl spát v jejím pokoji. Když byla ještě maličká, během noci se mnohokrát probouzela a jeho žena k ní vstávala, aby ji nakojila, přebalila a tišila její pláč, dokud znovu neusnula, a tak se na noc začal přesouvat do pokoje určeného pro ni. Tehdy spával na matraci, jelikož holčička měla jen dětskou postýlku s ohrádkou, která stála těsně u jejich manželské postele v ložnici.

Jeho žena si na to vůbec nestěžovala. Dobře věděla dobře, že se manžel potřebuje pořádně vyspat, aby mohl v práci náležitě fungovat. Vždyť ona si vzala celý rok mateřské dovolené, aby se mohla plně věnovat dítěti a péči o domácnost, zatímco na něm nadále spočívala povinnost dostát nárokům své profese právníka, jednoho z nejslibnějších mladých advokátů v Jeruzalémě, který si právě začal budovat kariéru.

Plné dva roky spal právník na matraci na koberci s obrázky medvídka Pú, který se vznáší v koši létajícího balónu, mezi bleděmodře vymalovanými stěnami ozdobenými bílými obláčky, které měly holčičce zpříjemnit život, obklopený plyšovými hračkami, z nichž část dostali manželé darem od přátel či příbuzných, většinu z nich však koupili své prvorozené dcerce sami. Holčička dál spala v rodičovské ložnici, blízko matky. Právník svou ženu několikrát týdně v noci navštěvoval a zůstával tam často až do rána, v manželské posteli, kterou zakoupili u příležitosti jejich svatební noci, protože holčička už prospala celou noc v kuse. Občas se i jeho žena rozhodla přijít na oplátku za ním na jeho matraci, ale on dával přednost první variantě, protože mu někdy připadalo, že všechny ty hračky nastavěné kolem na skříňkách a komodách – medvídci, plyšoví pejsci a nevinné panenky ve svatebních šatičkách – udiveně a vystrašeně zírají na to podivné představení, které jim on a jeho žena předvádějí přímo před nosem.

Když dcerka dovršila dva roky, manželé usoudili, že už je dost stará na to, aby začala spát v dětské posteli bez ohrádky. Holčička byla na svůj věk veliká, a je dodnes, převyšuje spolužáky o celou hlavu. Ale i když pořídili novou postýlku ve tvaru dětského autíčka, jejíž růžová barva ladila k nebeské modři a obláčkům krášlícím stěny, a postel s ohrádkou poskládali a strčili ji do kouta v komoře, právník dál spal v dceřině pokoji a ona místo něj v manželské posteli vedle matky. Právníkův život se tehdy znatelně zlepšil, protože postýlka byla vybavena ortopedickou matrací, která byla nesrovnatelně pohodlnější než ta tenoučká matrace, kterou až doposud používal.

Asi před rokem se manželům narodilo další dítě, chlapeček. Několik týdnů po jeho narození se manželé přestěhovali z pronajatého bytu do prostorného domu, který si nechali postavit. V domě byla dvě podlaží: v horním se nacházel prostorný obývák, moderní designová kuchyň a dvě ložnice, z nichž jedna byla obzvlášť velká a přiléhala k ní koupelna – manželé to s oblibou nazývali „rodičovská sekce“ –, zatímco druhá byla vymalovaná bleděmodře a okrášlená tapetami s postavičkami ze Shreka a přesně se hodila pro nové miminko. Pokoj pro dcerku umístili naopak do přízemí. Přidělili jí prostornou místnost s krémově vymalovanými stěnami, kde byl veškerý nábytek sladěný do odstínů bílé a purpurové, postel i psací stůl, police a velká skříň. V přízemí se nacházel i záchod, koupelna, malá komora a pracovna, která sloužila výhradně právníkovi. Stál v ní starožitný stůl z mahagonového dřeva, který právník dostal darem od jednoho klienta, a kolem něj police, na něž uspořádal svou sbírku knih.

Přestěhování do nového domu spací návyky manželů nezměnilo. Chlapeček byl ještě malý, jeho matka radši viděla kolébku vedle manželské postele a všechny pokusy manželů přesvědčit dcerku, že by měla začít spát u sebe v pokoji v nové postýlce, vyšly naprázdno. Dívenka odmítla trávit noc ve vzdáleném přízemí a trvala na tom, že chce být v noci u maminky. Právník a jeho žena chápali její strach a navrhli jí, ať spí na matraci v bratříčkově pokoji. Svolila, ale téměř každou noc vyděšeně procitla a ihned běžela k rodičům. Tak se právník znovu ocitl v noci v dceřině postýlce. Ale nutno poznamenat, že mu to vyhovovalo, a fakt, že má, alespoň v noci, vlastní pokoj jen pro sebe, ho velice těšil. Koneckonců raději spal sám.

Jako každé ráno na něj zaútočil důvěrně známý ranní hlomoz. Křik ženy, popohánějící dcerku, aby šla do koupelny, opláchla si obličej a vyčistila zuby, mu drásal uši. Hned potom otřásaly stropem nad jeho hlavou její rychlé a nervózní kroky. Proč tak dupe? uvažoval pro sebe. Působilo to, že schválně tluče chodidly o podlahu. Bum, bum, bum. Jako vojáci Rudé armády na slavnostní přehlídce. „Co já vím, kde máš gumičky do vlasů?“ slyšel ji, jak křičí, „odkud to mám asi vědět? Příště se laskavě nauč dávat si na svoje věci pozor! Už nejsi malá holka. Rychle. Šup šup. Běž dolů, obleč se a zkontroluj si tašku, jestli máš všechny učebnice a sešity. Co se dá dělat, gumičky nejsou. Půjdeš dnes bez nich. Hýbni sebou! Teď nechci slyšet ani slovo! Máme zpoždění.“

Právník slyšel dcerku, jak vztekle schází po dřevěném schodišti, a svou ženu, jak si v koupelně čistí zuby a potom smrká a plive. Kdyby věděla, jak k němu všechen ten hluk doléhá, uvažoval právník, možná by se takhle nechovala. Třeba se mylně domnívá, že vzdálenost mezi dvěma patry je dostatečně velká, aby ztlumila všechen ten povyk a její hlučné chrchlání. Kdyby jen věděla, že ty zvuky jsou slyšet v přízemí ještě silněji, možná by své chování změnila. Slyšel ji, jak sklápí záchodové prkýnko, přesně ve chvíli, kdy holčička rozrazila dveře svého pokoje. Tvářila se rozhořčeně, přesně jak očekával, a upírala pohled na otce, jako by hledala útěchu před matčinými výtkami.

Právník se na dcerku usmál, odhrnul přikrývku s panenkami Bratz, napřímil se, zůstal sedět na posteli a naznačil dívence, ať jde k němu blíž. Když holčička viděla to gesto, usmála se. Chtěla vědět, na čí stranu se dnes ráno postaví. Úsměv a pozvání k objetí ji uklidnily a teď si mohla tátovi plačtivým hláskem postěžovat. Kdo ví, možná dokonce matku sám pokárá, či přinejmenším řekne slůvko dvě proti ní. „Já jsem ty gumičky neztratila,“ reptala dívenka a posadila se tátovi na klín, „položila jsem je včera vedle umyvadla, než jsem šla spát. Proč na mě křičí? Tati, řekni jí, že jsem je neztratila.“

„Určitě se brzy najdou,“ řekl právník a pohladil dcerku po vlasech, „uvidíš.“

„V životě už se nenajdou. Kromě toho jsou staré a já potřebuju nové, a potřebuju jich hodně, abych vždycky měla, když se nějaká ztratí, víš?“

„Dobře,“ řekl právník, „teď se běž rychle obléknout, protože nechceme přijít pozdě, že ne, zlatíčko?“

„A taky nemám co na sebe,“ prohlásila s protáhlým obličejem, když otevřela skříň a nahlédla dovnitř. Právník se na dcerku znovu usmál a vyšel z jejího pokoje. Tolik chtěl vyjít nahoru, vstoupit do ložnice a ženu pozdravit, nebo možná naopak chtěl, aby ona přišla k jeho posteli v přízemí a probudila ho přáním dobrého jitra. Ale nestalo se ani jedno, ani druhé. Právník nedokázal předstírat falešné city. Z úst svých klientů nebo samozvaných televizních odborníků sice mnohokrát slyšel, že aby měl manžel doma klid, musí chtě nechtě ženu klamat a zahrnovat ji přeslazenou chválou, ale on necítil potřebu tohle dělat. Klid v tom smyslu, jak o něj manželé usilují, doma totiž byl. Právník nemohl ani v nejmenším tvrdit, že je mu žena nějak na obtíž; naopak, domácnost a děti zvládala naprosto bravurně a nikdy mu nevyčítala, že se dlouho zdržuje v kanceláři nebo že nepomáhá s domácími pracemi. Když právník takhle uvažoval, zatímco si v kuchyni připravoval kávu, došlo mu, že jeho žena vůči němu nikdy neměla žádné výhrady.

Mohl by se na chvíli zastavit v ložnici, právě tak jako ona by mohla zajít na pár vteřin za ním do kuchyně. Slyšel ji, jak si povídá s chlapečkem, zatímco ho obléká. Právník však setkání s manželkou raději oželel, stejně jako ona oželela setkání s ním, a rozhodl se sejít ze schodů s šálkem kávy v ruce. Viděl, že holčička se obléká ve svém pokoji, a tak vešel do pracovny a zavřel za sebou dveře. Pracovna sloužila zároveň i jako jeho kuřácký koutek, v souladu s pravidlem, které právník po přestěhování sám stanovil, totiž že se v novém domě nebude nikde kouřit kromě pracovny, a tak to dělali i všichni, kdo k nim přišli. Pokud si někdo z hostů chtěl zapálit, poslali ho ven na zahradu nebo dolů do pracovny. Právníkova žena nekouřila.

Škola

Právník se ujistil, že si dcerka na zadním sedadle jeho černého mercedesu zapnula pásy, a jeho žena mezitím připoutala miminko do autosedačky ve svém modrém volkswagenu. Obvykle rozvážela děti ona – dcerku do školy a synka k paní na hlídání, která bydlela dvě minuty jízdy od jejich domu. Ve čtvrtek se však obávala, že přijde pozdě na pravidelnou schůzi zaměstnanců, která začínala přesně v osm, a právník naopak do kanceláře nespěchal, a tak se o rozvoz dětí podělili.

Právníkova žena stiskla tlačítko na malém černém dálkovém ovladači, připevněném ke svazku klíčů, a elektrická brána se začala otevírat. Přistoupila k manželovu autu a zamávala holčičce na rozloučenou. „Měj se,“ řekla i jemu, nastoupila do svého auta a vyjela ze zastřešeného parkoviště u vchodu jejich domu jako první. Otočila se, znovu pohlédla směrem k manželovi, ještě jednou mu zamávala a věnovala mu úsměv plný vděčnosti. Právník pokynul hlavou a teď nasedl do auta sám. Pokládal se za chápavého manžela, který svou ženu ve všem podporuje. Kromě toho, že bral ve čtvrtek dcerku do školy, se sice péči o děti či o domácnost nijak zvlášť nevěnoval, ale i takové maličkosti, jako že odvezl dcerku nebo se čas od času vrátil z kanceláře dřív, když jeho žena potřebovala jít na nějakou konferenci nebo na firemní večírek, vnímali oba dva jako velikou oběť z jeho strany na oltář její kariéry. Jeden i druhý si uvědomovali, že finanční přínos jeho ženy, sociální pracovnice, naprosto nelze srovnávat s  právníkovým platem. Právník se o tom před ženou nikdy nezmínil, ale kamarád účetní, který mu zpracovával daňové přiznání, mu jednou prozradil, že kdyby jeho žena přestala chodit do práce, jejich společný příjem by paradoxně vzrostl, protože podle zákona by jako jediný živitel rodiny získal slevy na daních mnohonásobně převyšující manželčin celoroční příjem.

Když právník během cesty s dcerkou do školy nad tím vším přemýšlel, došlo mu, že neví, co přesně jeho žena dělá. Tedy, věděl, že má titul bakaláře v oboru sociální práce, a když ji potkal poprvé, pracovala ve  středisku sociálních služeb ve Wádí al-Džauz ve východním Jeruzalémě a pokračovala v magisterském studiu. Věděl také, že potom získala další magisterský titul, který se týkal jakési terapeutiky. Měl dojem, že ji vždycky povzbuzoval, aby studovala, vždycky ji podporoval, ale netušil, čím se přesně zabývá v sociálním středisku na jihu města, kde pracuje na poloviční úvazek, ani o koho se vlastně stará v centru pro duševní zdraví, kde si vzala dalšího půl úvazku. Najednou, na kratičký okamžik, než zapnul rádio, aby si vyposlechl nejčerstvější zprávy o půl osmé, zatoužil dozvědět se, jak například vypadají ty pravidelné čtvrteční ranní schůze zaměstnanců, kam se jeho žena vždycky bojí přijít pozdě.

Nasadil si sluneční brýle a pomalu projížděl úzkými uličkami vesnice. Na křižovatce v centru bývá zácpa, protože se tam každé ráno shromažďují stovky dělníků a čekají, až si je někdo vezme na práci. Ty mladé, statnější, si vyberou už brzy ráno a v půl osmé zbývají už jen starší muži, očividně méně fyzicky zdatní. Stavební podnikatelé, kteří si přispali, se budou muset spokojit s nimi. Před osmou, kdy právník obvykle křižovatkou projížděl, tam postávalo už jen pár osamělých postav. Ten výjev ho pokaždé znovu trápil. Co si o něm místní myslí? Co si myslí o Arabech jako on, kteří mají izraelské občanství, jezdí drahými auty a vedou okázalý život? Těch, kteří se jako on v Jeruzalémě nenarodili, ale přijeli sem nejdřív kvůli univerzitě a z finančních důvodů se tu usadili natrvalo? Izraelští Arabové, kteří vykonávají svobodné povolání, zpravidla raději zůstanou v Jeruzalémě a nevracejí se zpátky do Galileje nebo do arabských městeček a vesnic Trojúhelníku. Obvykle to jsou právníci jako on, účetní či lékaři. Někteří se pohybují v akademickém prostředí. Jen takoví si mohou dovolit zůstat ve městě, kde jsou životní náklady, a to i v arabských čtvrtích, mnohonásobně vyšší než na jakémkoli jiném místě v Galileji a v Trojúhelníku.

Právníci, účetní, daňoví poradci a lékaři, kteří slouží jako zprostředkovatelé mezi místní populací a izraelskými úřady; několik tisíc lidí, kteří žijí v Jeruzalémě, ale s místními se nestýkají, třebaže žijí uprostřed nich. Vždycky budou vnímáni jako cizí, trochu podezřelí, nicméně zásadní a nepostradatelní. Vždyť kdo by zastupoval obyvatele východního Jeruzaléma a okolních vesnic na soudech a daňových úřadech, u pojišťovacích společností a v nemocnicích, kde se mluví jen hebrejsky? Ne že by snad ve východním Jeruzalémě nebyli lékaři, soudci a ekonomové, ale co je to platné, když ve většině případů izraelské úřady jejich diplomy neuznávají? Akademické vzdělání z univerzit na Západním břehu nebo z jiné části arabského světa v Izraeli nestačí; k získání oficiálního oprávnění je třeba projít složitým systémem dodatečných zkoušek, které jsou prakticky všechny v hebrejštině. Několik málo obyvatel východního Jeruzaléma sice vynaložilo veškeré úsilí a absolvovalo úmorný schvalovací proces až do konce, ale právník věděl i to, že většina místních dává přednost tomu, aby je zastupoval někdo s izraelským občanstvím. Takový člověk podle nich dozajista lépe zná duši Žida a způsob jeho uvažování, domýšlel si právník. Takový by se určitě nedostal tak daleko bez všelijakých styků, ať už podezřelých, nebo ne. Místní zkrátka pokládali Araby s izraelským občanstvím tak nějak za poloviční Židy.

Právník zaparkoval svůj velký vůz na parkovišti před židovsko-arabskou školou, kterou založili Arabové jako on, vlastně jeho přátelé. Nechtěli, aby jejich děti chodily do škol ve východním Jeruzalémě, státních institucí nechvalně proslulých nuznými podmínkami a mizernou úrovní výuky. Arabští přistěhovalci ve městě, mezi něž se právník počítal, chtěli, aby se jejich dětem dostalo stejného vzdělání jako jim, to znamená ve škole spadající pod izraelské ministerstvo školství, jejíž maturitní vysvědčení je uznáváno izraelskými i zahraničními univerzitami – na rozdíl od školství východního Jeruzaléma, které se ještě donedávna řídilo jordánským vzdělávacím systémem a od založení Palestinské samosprávy podléhalo palestinskému ministerstvu školství. Ale i oni, kteří přece jen měli nějaký vliv, věděli, že se jim novou školu pro jejich děti založit nepodaří, pokud nenavrhnou nějaké originální řešení: a s takovým vskutku přišel jeden odborný pedagogický asistent z Galileje, který vymyslel smíšenou dvoujazyčnou výuku. Inicioval založení neziskové organizace, nazvané „Za společnou výuku Židů a Arabů“, a ta velice snadno sehnala finance od evropských a amerických filantropů, kteří chtěli přispět k uspíšení míru na Blízkém východě.

Vedení školy ve spolupráci s rodičovským sdružením dělalo všechno pro to, aby se v ní spolu s židovskými žáky učily jen děti oněch imigrantů uvnitř vlastní země, ale nepodařilo se jim ji neprodyšně uzavřít před místními Araby. Školní rada vznášela vlastenecké požadavky, podle nichž je smíšené vzdělání určeno pro arabské občany státu Izrael, a ne pro jeruzalémské Araby, kteří jsou považováni za nedílnou součást Západního břehu. Říkali, že to je proti jejich přesvědčení, že východní Jeruzalém musí být osvobozen z izraelské okupace a stát se hlavním městem Palestiny, a že zapojení místních dětí do takového typu vzdělávání tudíž odporuje jejich politickému smýšlení, podle něhož se Izrael musí stáhnout ze Západního břehu a pásma Gazy. Tyto námitky však nemohly být vzneseny na jeruzalémském magistrátu a samozřejmě už vůbec ne na ministerstvu školství, které trvalo na tom, že navěky jednotný Jeruzalém je třeba chápat jako hlavní město židovského národa. Vždyť přednesení takových stížností před izraelskými úřady by vystavilo smíšenou školu riziku, že ji zavřou a obviní z toho, že se zpronevěřila ideologickým principům a dopustila se politické zrady. Z toho důvodu, a také proto, že malý počet dětí přistěhovalců nestačil k naplnění předepsaných kvót arabských žáků ve smíšených třídách – třicet dětí na třídu, polovina Židů a polovina Arabů – ministerstvo školství a magistrát donutily školu přijmout i několik místních dětí.

Židovská auta se dají snadno rozlišit od těch arabských, pomyslel si právník, zatímco kráčel z parkoviště ke školní bráně a dcerku držel za ruku. Auta Židů jsou skromnější, hospodárnější, zpravidla vyrobená v Japonsku či Koreji. Auta většiny Arabů jsou německá, drahá, s velkými motory, trochu víc nablýskaná, vybavená spoustou doplňků a je mezi nimi působivé množství terénních vozů. Ne že by rodiče židovských žáků vydělávali méně; právník by mohl odpřísáhnout, že opak je pravdou. Ale na rozdíl od arabských rodičů Židé mezi sebou nesoutěží, nikdo z nich nepociťuje potřebu dokazovat ostatním svůj úspěch, a už vůbec ne tím, že si každý rok pořídí vůz se silnějším motorem. Židé mají rozmanitá povolání, takový dojem právník alespoň získal z rodičů spolužáků jeho dcery. Věděl, že někteří pracují v oblasti špičkových technologií, že je mezi nimi řada vysoce postavených vládních úředníků z ministerstva zahraničí, financí a spravedlnosti, několik univerzitních profesorů a dva umělci. Poměrně pestrá škála profesí, ve srovnání s arabskými rodiči, u nichž se alespoň jeden z páru, většinou manžel, věnuje právu, účetnictví či lékařství. Většina arabských matek jsou učitelky – sice s dlouholetou praxí, neboť v jeruzalémském vzdělávacím systému mají mnohonásobně vyšší šance na postup než místní Arabky – ale přesto pouhé učitelky.

Právník by klidně oželel svůj mercedes a spokojil by se se skromnějším a mnohem levnějším autem. Uvažoval o nejnovější mazdě, ale dobře věděl, že to nepřipadá v úvahu. I ve finančně náročném období, potom co si pořídili nové bydlení, věděl, že pokud nevymění své auto za lepší než to, které si koupil jeho konkurent, může to pro něj znamenat ústup z dosažené pozice. Musel udělat všechno pro to, aby zůstal v obecném povědomí jako arabský advokát číslo jedna ve městě. A luxusní černý mercedes je součástí cesty k úspěchu. Pokud si konkurent koupil nové BMW s pětilitrovým motorem, on si bude muset pořídit mercedes se sedmilitrovým motorem. Pokud má konkurent parkovací senzory, on bude muset přidat i DVD přehrávač zabudovaný do opěrek hlavy na předních sedadlech. Právníkovi nečinilo potíže splácet každý měsíc půjčku, kterou si vzal na nákup auta, ale rozhodně by nebyl pod takovým tlakem a mohl by si trochu víc vybírat případy, kterých se ujme, kdyby nemusel mít mercedes. Ale to si právě nemohl dovolit.

Ulice Krále Jiřího

Před pěti lety přesunul právník svou kancelář ze Saladinovy ulice, hlavní tepny východního Jeruzaléma, na ulici Krále Jiřího v centru Jeruzaléma západního. Až na pár výjimek byli všichni jeho klienti obyvatelé východního Jeruzaléma a Západního břehu, a tak by bylo logičtější, aby jeho kancelář zůstala tam, právník však nabyl dojmu, že obyvatelé východního Jeruzaléma budou přikládat větší prestiž právníkovi, jehož kancelář se nachází v židovské čtvrti. Přes vytrvalé naléhání kolegů se právník rozhodl následovat svůj vnitřní pocit a velmi brzy zjistil, že se nemýlil. Přesídlení na ulici Krále Jiřího, kde musel platit trojnásobně vyšší nájem než na Saladinově, už po pár měsících přineslo své plody a ukázalo se jako finančně veskrze výhodný tah. Během jednoho roku se mu zdvojnásobil počet klientů i příjem.

Zanedlouho po přestěhování do západní části města právník pochopil, že kromě sekretářky a střídajících se koncipientů z univerzity bude muset zaměstnat dalšího stálého právníka, který by mu pomáhal s velkým množstvím případů. Rok po přestěhování na ulici Krále Jiřího nabídl tuto pozici Tárikovi, který si u něj dodělal praxi. Právník měl Tárika rád, jelikož mu připomínal sebe samého na počátku kariéry. Věděl, že se na něj může spolehnout. Tárik měl sice v plánu odstěhovat se zpátky do rodné vesnice v Galileji a tam si otevřít advokátní kancelář, ale právníkovi se podařilo ho přesvědčit, aby se nevracel a zůstal v Jeruzalémě.

„Kvůli čemu by ses vracel? Jen aby tvůj otec byl hrdý na ceduli, která ti bude viset na dveřích kanceláře?“ řekl tehdy právník Tárikovi. „Chceš se babrat s vesnickými zlodějíčky aut, nebo zůstaneš tady, aby ses potýkal se skutečnými případy?“ Aby názorně ukázal, co to znamená skutečný případ, poslal Tárika, který v pouhých třiadvaceti letech dokončil praxi a absolvoval zkoušky advokátní komory s červeným diplomem, aby šel podat návrh na zahájení soudního řízení k Nejvyššímu soudu v Jeruzalémě. Když se odtamtud Tárik vrátil s pocitem vítězství a s předběžným soudním příkazem, souhlasil s právníkovým návrhem a zůstal v kanceláři za měsíční plat a deset procent provize z každého úspěšného případu.

Samáh Mansúrová, jeho sekretářka, pro něj pracovala už nějakých osm let, od té doby, co se osamostatnil a otevřel si kancelář ve východním Jeruzalémě. Zpočátku ji zaměstnával na poloviční úvazek a po roce už na plný. Třicetiletá Samáh tehdy dostudovala práva na univerzitě v Ammánu a hledala advokátní kancelář, kde by se naučila hebrejsky a získala praxi, v naději, že ji jednoho dne zapíšou mezi členy izraelské advokátní komory. Na přijímací pohovor přijela se svým snoubencem. Právník věděl, že před ním sedí dcera tehdejšího významného představitele Fatahu v Jeruzalémě, a rozhodl se ji u sebe v kanceláři zaměstnat, ačkoli neuměla hebrejsky ani půl slova. Třebaže si to nikdy nepřiznal, právě její otec byl hlavním důvodem rozhodnutí Samáh přijmout, i když v počátcích jeho samostatné praxe vůbec nebylo jisté, že si bude moci dovolit vyplácet byť i nepatrnou mzdu sekretářky na poloviční úvazek. Ale jako trestní advokát potřeboval, aby se za něj zaručil takový mocný činitel, jakým byl pan Mansúr.

Samáhin otec, který kandidoval v prvních palestinských volbách do parlamentu a byl zvolen poslancem, se důvěrně přátelil s nejvyššími kruhy Palestinské samosprávy. Samáh se provdala za svého snoubence, městského architekta, který vystudoval v Kuvajtu a od návratu do Jeruzaléma působil jako úspěšný stavební podnikatel. Mají tři děti. Teď už Samáh hebrejštinu ovládá naprosto dokonale, vládne v kanceláři železnou rukou a vyvolává dojem, že se se svým postavením smířila a práce jí dokonce přináší uspokojení. Přesto každoročně přistupuje ke zkouškám advokátní komory, a třebaže už bezmála dvanáctkrát neuspěla, nepřestává zkoušet štěstí v naději, že příště to vyjde.

Právník vjel na parkoviště poblíž kanceláře a popřál dobré ráno starému hlídači, který si jako vždy touhle dobou připravoval silný čaj z lístků čerstvé máty. Zaparkoval auto na jednom z pěti parkovacích míst, která si pronajal – jedno pro sebe, dvě pro Samáh a Tárika, jejichž auta už tam stála, a dvě pro významné klienty.

Starý hlídač s černou kipou na hlavě se šoural za právníkovým autem se sklenkou čaje v ruce. „Nedáte si se mnou čaj? Bylo by mi ctí,“ navrhl právníkovi, který vystoupil z auta a usmál se na něj. „Mockrát děkuji, pane Jechezkeli,“ odpověděl právník, „ale dnes mám naspěch,“ a jako každý čtvrtek mu podal klíče, aby mu vyčistil auto. „Vy máte vždycky naspěch,“ opáčil hlídač a pak arabštinou se silným kurdským přízvukem dodal: „Spěch je od ďábla,“ a rozesmál se klokotavým smíchem, který se změnil v lehký kašel.

„Dobré ráno, Samáh,“ pozdravil právník do mobilního telefonu, zatímco kráčel nahoru po ulici Krále Jiřího, „ještě nepřijeli, viďte?“ Věděl, že klienti, s nimiž si domluvil schůzku na ráno, nebývají příliš dochvilní, a navíc si všiml, že parkovací místa vyhrazená pro významné klienty jsou ještě prázdná. „Dobrá, tak já budu dole v kavárně. Dejte mi vědět, až dorazí. Díky.“ Zavěsil, strčil si mobil do kapsy saka, urovnal si kravatu a vydal se od budovy, kde sídlila jeho kancelář, směrem ke kavárně, kde pravidelně sedával.

Právník rád začínal pracovní den silným latté, ale ne vždycky si našel čas posadit se v Ovedově kavárně a vychutnat si ho přímo tam. Většinou si ho musel vzít s sebou do kanceláře v papírovém kelímku. Když měl obzvlášť napilno, poprosil Samáh, jestli by byla tak hodná a donesla mu od Oveda kávu, a samozřejmě jí nabídl, aby koupila i sobě a všem ostatním kolegům. Čtvrtky však byly jiné, tišší, téměř poklidné ve srovnání s pracovním tempem v průběhu týdne. Právník si vždycky zařídil, aby ve čtvrtek neměl stání u soudu, a v naléhavém případě tam obvykle raději poslal Tárika. Snažil se nedomlouvat si na čtvrtek schůzky a většinou se věnoval administrativě: vyplňování formulářů, podpisům, účetnictví, návrhům obžalob a trestních stíhání, sepisování obhajob a žádostí.

„Dobré ráno, pane advokáte,“ přivítal ho Oved, který držel v ruce měděnou nádobku a ohříval mléko pomocí teplých par, unikajících z kohoutků kávovaru. „Dobré ráno,“ odpověděl právník a pohledem přelétl po hostech v kavárně, jen aby se ujistil, že všechny poznává. Sice neznal všechny jménem, a už vůbec nevěděl, čím se zabývají, ale k Ovedovi chodili poměrně stálí zákazníci. Několik z nich pozdravil kývnutím hlavy, oni mu pozdrav opětovali a pak se uvelebil na jedné ze tří vysokých barových stoliček. „Vy se u nás posadíte?“ užasl Oved, který stál za barem. „Tomu byste nevěřil, viďte?“ opáčil právník, nakrčil čelo a zamrkal.

Jako většina návštěvníků kavárny ani právník nemusel říkat, co chce. Oved uměl každému ze svých stálých zákazníků připravit nápoj přímo na míru – věděl, kolik má každý z nich rád mléka, jak má být káva silná, jak má být vysoká pěna, pokud ji vůbec chtějí, a kolik cukru. „Dáte si něco k tomu?“ zeptal se, když mu začal chystat kávu. „Ano, děkuji,“ odpověděl právník, který sice takhle brzy ráno po ničem kromě kávy netoužil, cítil však, že pravidla slušného chování a skutečnost, že zabírá v kavárně židli, ho zavazují k tomu, aby projevil velkodušnost a připlatil si i za menší občerstvení. „Máslový croissant, prosím,“ požádal a souhlasně přikývl.

Právník měl Oveda rád a připadalo mu, že Oved mu oplácí stejnou mincí. Majitel jedné z těch několika málo kavárniček v centru, které nepatří k všudypřítomným řetězcům, byl možná první, kdo před pěti lety právníka uvítal na jeho novém působišti. Byl k němu vřelý a srdečný a právník měl z nějakého důvodu dojem, že je to právě kvůli tomu, že je Arab. Zpočátku právník Oveda považoval jen za dalšího z těch kurdských Židů, sefardského majitele podniku s dobrou vyřídilkou, který má něco jiného na srdci než na jazyku, ale brzy zjistil, že se mýlil. Oved se dokázal svými politickými postřehy přesně strefit do právníkova názoru, a když občas komentoval novinové titulky, někdy v nich odhalil skrytý rasistický podtón, kterého si ani sám právník nevšiml. Oved byl poslední socialista ve městě, nebo, jak mu rád přezdíval jeden z jeho stálých zákazníků, bývalý redaktor kulturní rubriky místních novin – „jediný kurdský komunista v Jeruzalémě“.

V tuhle dobu byl v kavárně největší provoz. Většina zákazníků pracovala v okolí, jako právník, a brali si kávu v papírových kelímcích přikrytých plastovým víčkem do obchodů s oblečením či s obuví, do kadeřnictví, cestovních a pojišťovacích agentur, realitních a právních kanceláří a lékařských ordinací. Oved měl příliš práce, než aby mohl konverzovat s právníkem, který pomalu upíjel kávu a zkoumal okolo sedící hosty. Cizí novinářka seděla před laptopem s cigaretou v ruce. Profesor dějin umění, kterého právník znal hlavně z televize, se skláněl nad otevřenou knihou. Realitní makléř s klientem vedli hlasitý hovor o fotbalu a starší manželé snídali, aniž si vyměnili jediné slovo. Zajímalo by mě, jak se jim jevím já, pomyslel si právník a jakoby mimochodem pohlédl na svůj pokřivený odraz v blyštivém kovu kávovaru. Potom, rovněž jakoby mimochodem, sklopil zrak a zkontroloval si kravatu a košili.

„Perfektní kravata,“ poznamenal Oved, který patrně sledoval jeho počínání. „Nová, co?“ zeptal se a s úsměvem dodal, „moc pěkná, pane advokáte. To je Versace?“

„Díky,“ odpověděl právník, trochu v rozpacích. „Nevím, co je to za značku,“ řekl, ačkoli moc dobře věděl, že to je Ralph Lauren.

Kdysi bylo právníkovi jasné, že vypadá jako Arab. Vlastně to nebylo až tak dávno. První ročník na univerzitě byl v tomto ohledu ze všeho nejtěžší. Bylo mu devatenáct a přijel z vesnice v Trojúhelníku na univerzitu v Jeruzalémě. Víceméně poprvé se tehdy se ocitl mimo vesnici a rodný dům. Zastavovali ho téměř pokaždé, když nastupoval do autobusu, když scházel z kolejí na hoře Scopus na Staré Město i když se vracel zase zpátky. Během těch kontrol dokladů, které prováděli policisté a vojáci, se sice nedělo nic mimořádného, ale vždycky to bylo nepříjemné, trapné a zbytečně to člověka omezovalo. Jiní studenti v těch časech vyprávěli, jak se bezpečnostním prohlídkám vzpouzeli, odmítali se legitimovat, přeli se s policisty, častovali je obviněními z diskriminace a rasismu, a teprve pak se uvolili sdělit jim své osobní údaje. Na rozdíl od nich – za předpokladu, že si tyhle historky nevymýšleli – právník podával policistovi nebo vojákovi svůj průkaz totožnosti vždycky s úsměvem. Vždycky byl slušný a chtěl dát policistům a vojákům najevo pochopení pro to, že je to součást jejich práce. Věděl, že není žádný hrdina a rozhodně není stavěný na konflikty, zvlášť když se jim může vyhnout.

Čím víc se jeho finanční situace zlepšovala, tím méně často ho zastavovali ke kontrole. Když byl v Jeruzalémě druhým rokem, začal pracovat v právnické knihovně a za pár vydělaných šekelů si nakoupil oblečení, jaké nosili židovští studenti. Když později pracoval jako koncipient ve státní advokátní kanceláři, vydělával zase o něco víc a bezpečnostní kontroly byly ještě řidší. Tak to pokračovalo i dál, když složil advokátské zkoušky a otevřel si svou první kancelář, a teď uplynulo pět let, co se přestěhoval na ulici Krále Jiřího, a za celou tu dobu ho nekontrolovali ani jednou. Ani policisté, ani ochranka na autobusovém nádraží, ani vojáci na kontrolních stanovištích, kteří bez ustání hlídkují v centru města.

Právník teď už věděl, že to souvisí s jeho zevnějškem, nikoli s přízvukem či s knírkem. Nějakou dobu mu trvalo, než pochopil, že vojáci na kontrolních stanovištích, ochranka a policisté, kteří většinou náležejí k nižším vrstvám izraelské společnosti, nikdy nezastaví ke kontrole člověka oblečeného luxusněji než oni.

Table of Contents

Titulní list

Tiráž

Kapitola první

Povlečení s panenkami Bratz

Škola

Ulice Krále Jiřího

Suši

Knihkupectví

Večeře

Debata

Postel

Dopis

Nůž

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá