Titulní list

Jan Bažant

FAUSTOVY DĚTI

Pistorius & Olšanská

Příbram 2013

© Jan Bažant, 2008

ISBN 978-80-87855-05-8  (EPUB)

ISBN 978-80-87855-06-5  (MOBI)

ISBN 978-80-87053-26-3  (papírová kniha)

Magické město Praha, blízká budoucnost. Při svém nekonečném bloudění světem sem po šestnácti letech znovu přichází doktor Faust se svým průvodcem Mefistofelem a setkávají se tu se dvěma mladými lidmi – Davidem a Markétou. Faust se domnívá, že jsou důsledkem jeho předchozí návštěvy Prahy, a snaží se vžít do otcovské role, vůbec poprvé ve svém dlouhém životě. To ovšem pramálo zajímá Mefistofela, který tu režíruje bizarní sled dramatických událostí, jež sledují jeho vlastní cíle. Pod staroměstskými střechami se začnou objevovat malí draci, ve Vltavě plavou piraně, bronzový kůň z Vítkova se vzepne a kamsi odcválá, ve městě se zastaví tramvaje, ulice na sebe přestávají navazovat, chodníky se propadají, podzemí města se mísí s povrchem. Nakonec se jedná o bytí či nebytí celé Prahy, která se ocitá na pokraji katastrofy. A jediní, kdo ji mohou zachránit, jsou David s Markétou…

V napínavém románu Faustovy děti se objevuje řada literárních i historických témat, počínaje aluzemi na Bulgakovův román Mistr a Markétka a Meyrinkovými pražskými magickými motivy konče. Jan Bažant se v něm znovu představuje jako vypravěč s bohatou imaginací, kombinující ve svých příbězích fantaskní prvky s erudicí a literární zběhlostí.

Jan Bažant (1950) působí ve Filosofickém ústavu Akademie věd, kde se specializuje na antickou tradici v evropské kultuře. V roce 2005 byl jmenován profesorem archeologie na Universitě Karlově. Je autorem řady vědeckých a odborných publikací (např. Pražský Belvedér a severská renesance, 2006). V oblasti beletrie debutoval v roce 2006 románem Knihovna.

Faustovy děti

[ 1 ]

Ráno se rozespalá Markéta doploužila do kuchyně, kde zastihla matku hledící strnule do otevřené lednice. Nebylo v ní nic kromě žárovky, která nasvítila matčiny propadlé tváře rámované rozcuchanými vlasy, takže byla k nepoznání. Nějaká cizí, zlá žena. Vzápětí však žárovka milosrdně blikla a zhasla, takže před ní stála opět její máma.

Dcera zívla: „Co budu snídat?“

Matka se očima opuchlýma od nevyspání rozmrzele rozhlédla po otlučené kuchyňce a popadla misku se švestkami. Vedle ještě ležel papírový pytlík, v němž jí je včera vnutil hovorný stařík, s nímž potom popíjela vodku. Nasypala švestky zpátky do papírového pytlíku a nechtěně k nim přidala i popel ze své první ranní cigarety.

„Tak plav, ať nepřijdeš pozdě,“ chtěla se usmát na dceru, ale ztuhlý obličej ji odmítl poslouchat. Pokusila se ji tedy alespoň přátelsky plácnout po zádech, ale ani to se moc nepovedlo. Dcera ucukla a výhrůžně se podívala na matku, ta si z toho však nic nedělala: „Co na mě tak koukáš? Lednice je prázdná.“ Starostlivě svraštila čelo: „Musíme ji taky jednou odmrazit.“ Dcera se zatvářila pochybovačně, ale matka ukázala na pomačkaný pytlík v jejích rukou: „Pro jednou si dáš místo snídaně ovoce. Jestli chceš být štíhlá, máš jíst ovoce dopoledne, odpoledne už jenom zeleninu.“ Markéta se podívala znechuceně do pytlíku, ale dřív než mohla něco říci, matka se rozkašlala tak, že se musela jednou rukou opřít o stůl, cigaretu však neodložila. Když se uklidnila, labužnicky potáhla a roztržitě se podívala na dceru.

„Dej si pozor, abys zase…,“ prohlásila matka, ale v půli věty zmlkla, protože v kuchyni osaměla.

Od chvíle, kdy Markéta ráno vstala z postele, nehodlala nic řešit, ale naopak se chtěla ze všeho radovat. Došlo jí to až na ulici, kde si ihned všimla, že se za ní lidé závistivě otáčejí, protože nechápou, čemu se směje. Nesmála se ničemu konkrétnímu, ostatně tady není vůbec nic k smíchu, jenom jí připadá zábavné, jak je všechno na svém místě, všechno voní a jiskří, jako by to bylo ze zlata.

Jako by procházela chrámem zalitým sluncem, který je tady jenom pro ni, protože je v něm již všechno připraveno k tomu, aby došla k oltáři, slavnostně na něj švestky vysypala a pečlivě vyhlazený pytlík položila vedle nich. Za velebného burácení varhan sní jednu švestku po druhé a svět bude zachráněn. Nastane napjaté ticho a Markéta ukáže slavnostně vystrojeným lidem sedícím v chrámových lavicích, že je pytlík prázdný, což vyvolá neutuchající potlesk. Markéta zdvihne ruku, aby se nadšené publikum uklidnilo a teprve za hrobového ticha papírový pytlík nafoukne, pečlivě sevře levou pěst, aby pořádně práskl, až do něj pravou rukou uhodí. V okamžiku, kdy se pod chrámovou klenbou rozlehne mohutná rána, lidé vstanou a zabouří nadšenými výkřiky radosti. Tehdy bude spasen celý vesmír.

Když Markéta stoupala po schodech vedoucích z Kampy na Karlův most, zahlédla Filipovu hlavu. Nenápadně se vykláněl přes zábradlí, ale jeho dlouhé vlasy zavlály ve větru, takže si ho všimla. Jakmile ji uviděl, ihned zmizel. Až vyjde na most, určitě bude nahoře stát na druhé straně! Bude se dívat do vody, jako by ho ze všeho na celém světě nezajímalo nic jiného než špinavá řeka pod mostem. To se ale dalo čekat, že ji tady bude vyhlížet! Na konci schodů musela Markéta počkat, až se kolem převalí stádo ranních turistů, které spěchalo z Malé Strany k soše svatého Jana Nepomuckého. Jakmile vkročila na most, ozvalo se z druhé strany: „Čauky, Markéto.“

Markéta na to byla připravená, a tak dělala, že Filipa neslyší; okamžitě vyrazila směrem ke Starému Městu tak rychle, že jej brzy setřásla. Věděla, že ji dohoní, ale chtěla, aby k tomu došlo až před školou. Ať všichni vidí, jak za ní už od začátku nového školního roku běhá postrach celé školy, kterého se všichni bojí. Ani učitelé si k němu nic nedovolí, protože vědí, že by to mohlo špatně skončit, samozřejmě pro ně. Filipovi se nic nemůže stát, směje se všem do očí, protože je ještě nezletilý, a tak ho nezavřou, ani kdyby zabil celý profesorský sbor. Markétu z toho mrazí v zádech.

Po několika krocích se musela zastavit, aby chytila nějakého zběsile prchajícího psa. Psa by klidně nechala utéct, možná by mu i pomohla, aby utekl. Patřil však rozpačitému mladíkovi, který se na ni přesto usmíval, jako by se znali od mala. Dal se s ní do řeči, tedy vlastně se s ní chtěl dát do řeči, ale když Markéta v dálce uviděla blížícího se Filipa, rozhodla se, že změní plán. Filipa nechá přejít a potom se k tomu mladíkovi se psem jakoby náhodou vrátí. Zahnula prudce za hlouček turistů, který se mezitím přemístil ke skupině jazzmanů, rychle se vyhoupla na kamenné zábradlí a přitiskla se k jedné z kamenných soch, které již zčernaly, takže vypadaly jako vytesané z uhlí. Ujistila se, že Filip přešel, a potom se pohodlně rozvalila.

Ten mladík jí neuteče, určitě jde s tím psem na Kampu, kde ho nechá pobíhat po trávě. Pejskaři člověku nikam neutečou, není kam spěchat. Naopak to takhle bude lepší, sejdou se zase jakoby náhodou. Dívala se na řeku, nad níž se ještě tu a tam převalovaly cáry ranní mlhy, které rychle likvidovaly sluneční paprsky, jež stále ještě neztratily nic ze svojí letní ostrosti.

Na dohled byl další most, za nímž viděla kousek dalšího a tak to asi pokračovalo až do nekonečna. Po proudu se právě blížila nákladní loď naložená mramorovým štěrkem, který v ranním slunci jiskřil, jako by to byly diamanty. Všechno bylo dnes poseté drahokamy. Na zádi byla kormidelna a za ní plechový domek s verandou. Na ní právě dosnídali dva chlapci, z nichž ten větší mohl být tak starý jako Markéta. Jejich matka sklízela ze stolu a smála se něčemu, co na ni zavolal otec od kormidelního kola. Chlapci spokojeně ukusovali z čerstvých rohlíků, a Markéta na ně proto vyplázla jazyk, ale protože byla daleko, nevšimli si toho. Rychle rozlomila poslední švestku a počkala si, aby trefila plechovou střechu kormidelny. Mohla by na ni pořádně zabubnovat.

Hvízdla na prsty, a když se na ni starší chlapec podíval, okázale se napřáhla a mrštila pecku dolů. Pecka však proletěla těsně vedle střechy, nešťastnou shodou okolností na opálenou pleš kormidelníka, který se právě vyklonil z okna svojí kabiny, aby se podíval, kdo to hvízdá. Hlava zmizela v kormidelně a vzápětí se ozvala kovová rána a zpod klenby se vyvalilo hluboké sténání. Loď dřela bokem o mostní pilíř. Markéta seskočila ze zídky a prodrala se na druhou stranu mostu. Když se dívka naklonila dolů, loď byla již téměř celá venku. Kapitánovi se podařilo srovnat její kurs, jenom příď nyní nesměřovala přímo po proudu, ale trochu šikmo, směrem k levému břehu. Záď se však náhle začala nebezpečně přibližovat k pravému mostnímu pilíři a v okamžiku, kdy se již zdálo, že ho šťastně mine, ozvalo se ohlušující dnnnnnn.

Loď narazila na pilíř tak prudce, že otřes uvolnil kus kamene, který dopadl na plechovou palubu těsně vedle dětí. Větší z chlapců vstal, úlomek zdvihl, a když zahlédl Markétu naklánějící se přes zábradlí mostu, zahrozil jí a vztekle po ní kámen hodil. Stoupal rychle až nad hlavy kamenných světců lemujících most z obou stran a teprve potom začal klesat. Uslyšela ránu, jak úlomek kamene narazil na dlažbu u jejích nohou, ale když se tam chtěla podívat, musela uhnout, protože do ní málem vrazil nějaký vysoký stařec.

Přímo před ní se náhle vynořila hlava obalená nahoře bílými kudrlinkami, jako kdyby právě nasněžilo. Pod mohutným nosem měla knírek tak tenký, že ho málem nebylo vidět. Hlava se omluvně usmála: „Promiňte, slečno.“

„To je v pořádku,“ řekla Markéta a podívala se na zem, kde se právě zalesklo něco nanejvýš podivného. Bleskurychle to přikryla botou a podívala se po nemotorném staříkovi, ale ten se od ní už vratkým krokem vzdaloval. Na to, jak byl vysoký, vykračoval si to kupodivu drobnými krůčky, skoro jako kdyby měl svázané nohy.

Markéta si dřepla, aby se podívala, co to vlastně na Karlově mostě našla. Vypadalo to jako krabička, ve kterých se prodává mýdlo, ale s dokonale hladkými stěnami a ostrými hranami. Zprvu se to stříbřitě lesklo, ale vzápětí plochy ztmavly a zmatněly, celé se to neznatelně chvělo, ale možná, že se jí to jenom zdálo, protože hranol neustále měnil zbarvení. Ačkoliv se na něj Markéta dívala delší dobu, nebyla schopná říci, co vlastně vidí, jako by byl skleněný a uvnitř zuřilo tornádo a blýskalo se tam o sto šest. Markéta na tu podivnou věc okouzleně zírala. Od chvíle, kdy dnes ráno vstala, si hrozně přála, aby se stalo právě něco takového. Nějaká úžasná věc, které by ani za mák nerozuměla, a mohla by na ni proto koukat s otevřenou pusou jako malá holka.

Table of Contents

Titulní list

Anotace

Faustovy děti

[ 1 ]

[ 2 ]

[ 3 ]

[ 4 ]

[ 5 ]

[ 6 ]

[ 7 ]

[ 8 ]

[ 9 ]

[ 10 ]

[ 11 ]

[ 12 ]

[ 13 ]

[ 14 ]

[ 15 ]

[ 16 ]

[ 17 ]

[ 18 ]

[ 19 ]

[ 20 ]

[ 21 ]

[ 22 ]

[ 23 ]

[ 24 ]

[ 25 ]

[ 26 ]

[ 27 ]

[ 28 ]

[ 29 ]

[ 30 ]

[ 31 ]

[ 33 ]

[ 34 ]

[ 35 ]

[ 36 ]

[ 37 ]

[ 38 ]

[ 39 ]

[ 40 ]

[ 41 ]

[ 42 ]