O knize

Jednatřicetiletý Sergej Lebeděv prokázal na samém počátku své spisovatelské dráhy mimořádný talent. Jeho próza se silným etickým nábojem, Hranice zapomnění, představuje nový fenomén v současné tzv. lágrové literatuře. Zatímco její vrcholní představitelé, Solženicyn, Šalamonov či Ginzburgová na základě vlastních prožitků podávali drásavé svědectví a zároveň dokumentovali téměř s vědeckou akribií mechanismy určené k zotročení a následně k úplné likvidaci vězněných, Lebeděv píše o tom, co přežilo z lágrů do dnešních časů, a to v materiálním světě i v mysli lidí – píše o tom, jak se dnešní ruská společnost vyrovnává s tímto neblahým odkazem.

Autorův zájem o geologii mu umožnil uplatnit v románu Hranice zapomnění konkrétní odborné znalosti a zkušenosti z terénu, získané při výzkumných expedicích v Severním Rusku a v Kazachstánu, v nedozírných horských masivech bohatých na minerály, rudu a uran, ale pověstných také jako dodnes neprobádaná či mnohdy dokonce utajovaná teritoria, kde narazil na trosky lágrů, hlídací věže, polozbořené baráky, přízračná města, osady a umělé ostrovy, výmysly degenerované civilizace. Fascinující jsou lomy a pozůstatky dolů – jímky, jámy, díry, hlubinné propasti, obrovitý jícen vydechující jedovaté páry, – území, která se po vyplenění zlata, minerálů, vzácných kovů a uranové rudy stala hromadnými pohřebišti zvěře i lidí.

Vypravěč v Lebeděvově románu odkrývá při pátrání po aktérech „budovatelského“ díla skutečnou tvář a činy svého samozvaného pěstouna – bývalého velitele tábora otrockých prací. V jeho nálezech hraje nezaměnitelnou aktivní roli sama země, půda: ta doslova vyvrhuje ze svých útrob na povrch to, co mělo zůstat navždycky skryto, před čím už selhává paměť dědů a otců a čemu se vyhýbá perestrojková generace vnuků směřující k Evropě.

Jde o nevšední knihu s mnohovrstevným podnožím, knihu o nezapomínání, vyprávěnou tím, kdo na cestě zpátky do minulosti zpátky prochází dramatickým procesem sebepoznání, jímž uzavírá své trauma, jehož kořeny tkví v dětství prožívaném ve stínu muže poznamenaného hlubokou nenávistí k svobodnému životu.

O Autorovi

Sergej Lebeděv se narodil v roce 1981 v Moskvě. Sedm let pracoval v geologických expedicích v severním Rusku a Střední Asii. Jako student vystřídal několik fakult moskevské univerzity, ani jednu ale nedokončil: v konfrontaci s tím, co poznal při prvních výpravách v raném mládí s rodiči-geology a později při svém putování do míst tisíce kilometrů vzdálených od civilizace, kam lidská noha nevkročila více než dvacet let, připadalo mu školní studium jako „neopravdové, jako věc pro děti“. Přesto zúročil několik ročníků žurnalistiky. Deset let je redaktorem časopisu „Pervoje senťabrja“, zaměřeného na estetiku a pedagogiku a vydal dvě sociologicko-filozofické knihy. V jedné z nich, představené i v zahraničí, se zabývá literární reflexí dětství u Cvetajevové, Chestertona, Rilkeho, Fromma a jiných osobností. Publikoval verše a eseje. Hranice zapomnění (2011) je jeho románovou prvotinou. Nakladatelství Pistorius & Olšanská chystá k vydání jeho třetí román Děti srpna.

Sergej Lebeděv

HRANICE ZAPOMNĚNÍ

Z ruštiny přeložil Libor Dvořák

Pistorius & Olšanská

Příbram 2009

Sergej Lebeděv

Hranice zapomnění

Книга издана при поддержке Фонда Михаила Прохорова (программа TRANSCRIPT).

Tato kniha vyšla s podporou Nadace Michaila Prochorova v rámci programu TRANSCRIPT. Na její realizaci laskavě přispělo rovněž MK ČR.

Z ruského originálu Предел забвения, vydaného nakladatelstvím Первое сентября v Moskvě v roce 2011

přeložil Libor Dvořák

Obálka Lubomír Šedivý

Vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská s. r. o. Pražská 128, Příbram I.

v roce2015 (knižní vydání 2009)

Odpovědná redaktorka knižního vydání Marie Zábranová

První vydání

© 2010 by Sergej Lebeděv Translation

© Libor Dvořák, 2012

ISBN 978-80-87855-56-0 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-57-7 (MOBI)

ISBN 978-80-87053-66-9 (papír)

www. pistorius. cz

To není člověk z těchto míst,

ani nebožtík,

spíš jistý prostředník…

Josif Brodskij

I

Stojím na pomezí Evropy. Každý sráz nad oceánem tu obnažuje žlutou kost kamene a okrovou, rdící se půdu; kost se rozpadá pod údery vln, tělesnost půdy požírá příliv.

Oceán je tak velký, že ho oči nedokážou obsáhnout; zdá se, že se na pozorovatele nezadržitelně valí a užuž mu vymáčkne zřítelnice, ty se propadnou, voda vnikne dovnitř a zcela zaplaví rozum. Jen ojedinělé myšlenky se jako ostré vulkanické štíty Madeiry a Kanárských ostrovů ještě budou tyčit nad vodami; myšlenky o velké tíze nepřítomnosti, o prázdnotě obzoru, jež volají po tom, aby byly překonány a představivostí vyzdviženy z vod jako Atlantida, nová pevnina, na níž nic neznáme a kde prostor neví, co je to kompas a kružítko zeměpiscovo.

Tady Evropa končí; břehu ubývá, jako by se kontinent choulil, a člověk tu poprvé cítí, že ostrov Svět není vynálezem anglicky romantických geopolitiků z počátku minulého století; cítíte tu jeho hranici, která se kryje s linií pobřeží.

Tys do těchto míst přijel, abys uviděl Heraklovy sloupy, abys poznal svět, z nějž se zrodili Atlantové, držící na svých ramenou soumračné nebe tvé vlasti, abys vdechl z úst Gibraltaru živorodý vzduch středomořských plic, jenže jsi nepotkal těžiště tohoto světa, nýbrž jeho okraj: pro ruského rodáka je tu stejně jako dřív konec oikúmené, jak to předpokládali staří Řekové.

Toto pomezí v sobě skrývá výzvu: za smrti podobnými beztvářnými vodami oceánu leží nový, jiný život; souše a země jsou postupnost, kdežto oceán znamená přerušení postupnosti, vyžaduje duchovní úsilí, velký cíl, díky němuž je možné odpoutat se od navyklé tuhosti země a vstoupit na nejistou palubu.

Stojím na čáře, z níž se zdánlivě dá pokročit kupředu, ale abyste to dokázali, musíte na ni dojít s lehkým srdcem a svobodnou duší. Jenže má duše a mé srdce jsou plné vzpomínek na prostory, tíhnoucí k Severnímu pólu, jsou plné jejich němoty střežící slova, jsou plné bělosti sněhů požírající oči, bělosti nedotčeného listu, a černi podobné černi lesklého uhlí, připraveného proměnit se v žár plamene, černi noci, černi šachty, kde je vzduch ochuzený dechem a kde není úsvitu.

Proto pro mě, který vkročil na konec světa, cíl neleží přede mnou, ale za mnou: čeká mě návrat. Má pouť skončila a teď mě čeká cesta zpět – cesta slovem.

Cítím (a ten pocit je okamžitý, i když zrál už dávno), že jsem Evropanem víc než obyvatelé této země, shlížející do Atlantiku jako balkon do ulice.

Byl jsem na opačném konci Evropy, která skalními schody sestupuje do bažin západní Sibiře; viděl jsem tmavé zadní dvorky evropského kontinentu, jeho ugrofinské komory, jeho týl, jeho základ; stál jsem v horách uralského hřebene za polárním kruhem, kde se Evropa setkává s Asií; na evropském svahu tam rostou jen nízké, větry pokroucené polární břízky, kdežto na asijském vysoké mohutné cedry, které svými kořeny dokážou drtit kámen, a na nebi nad horami se utkávají bouřkové fronty ze dvou velikých rovin.

Právě tam, kde životní síla Evropy slábne a postačuje jen na lišejníky a zpoza hřebene hrozí útok hustých lesů a hustých trav, jsem se poprvé cítil být Evropanem. V pomalých tekutých srážkách oblak jsem byl vnitřně spřízněn s těmi, co přišli od západu, od Inty a Pečory; šev světů, uralský hřeben, mě naučil rozeznávat mé a cizí, protože na švu, na hranici se vnímání zjitřuje a dochází k prozření nejen duchovnímu, ale i přímo fyzickému, kdy hrdlem, žaludkem i po celé délce střev pociťujeme, že teď pijeme vodu asijské řeky, jež je nám cizí, a ta cizí se s tou, již už máme v těle, nedokáže smísit.

Když tam, uprostřed hřebene, přemýšlíme, nebo rozmlouváme, nebo si zkoušíme něco zapsat, najednou chápeme, že jsme dospěli na okraj jazyka. Když chceme na asijské straně předměty pojmenovat, už musíme vynaložit jisté úsilí: jako by před tím pojmenováním unikaly. Anebo jinak – mezi jménem a věcí vzniká tenká a tuhá blána, podobná „košilce“, do níž je zavinuto dítě v lůně matčině; zdejší věci jako by nebyly zrozeny pro jazyk, jímž mluvíme. Jazyk je může ovládat, může jim vnucovat své názvy a ony se podřizují, ale ten, kdo cítí, zda je řeč živá nebo mrtvá, zjistí, že je to jen lingvistická kolonizace. Jedle či borovice pro nás budou jedlí nebo borovicí, ale jejich podstatě, která vyžaduje jiný souzvuk, a harmonicky reagují jedině na něj, ta pojmenování budou dál cizí.

Okraj jazyka, konec evropského světa; dál už jsou jen roviny sibiřských močálů. Tady zjistíte, co je to skutečná němota: mluvit můžete, ale svět na zvuk vaší řeči nereaguje. A vy chápete, že vaší vlastí je váš jazyk, jeho kvality i jeho slabiny, vaše nezadatelné přednosti a vaše slabiny; mimo jazyk totiž neexistujete.

Vzpomínám si, jak jsem za časného mrazivého jara přijel do jedné vesnice: chalupy tísněné slehlým šedivým sněhem, ztuhlé stopy válenek a sanic na cestě; neochotné probouzení po zimě: ve vzduchu domů jsou ještě rozpuštěné kosmaté zimní sny, vonící vápnem a plstí.

Ve vesnici nedávno zavřeli školu, protože tam bylo příliš málo žáků. Velký výstavný dům zatloukli prkny. Škola stála na návrší dobře patrném ze všech stran a vesnice několik měsíců žila s výhledem na bývalou statkářskou usedlost, opuštěnou jako při ústupu.

Ze školního parčíku čněla socha kosmonauta; jako by tu přistál, a protože v hospodářství ho nebylo zapotřebí, postavili ho na piedestal a celého natřeli stříbřenkou, připomínající barvu skafandru. Ve škole to i přes chlad, vyhánějící jakékoli pachy, bylo cítit vlhkými tapetami a myšinou. U kamen v chodbě seděl na stoličce hlídač, muž skládající se z válenek, vatovaných kalhot, teplé vatované bundy a ušanky; podlahová prkna skřípěla a zdálo se, že je to křída klouzající po zašlé tabuli; klíčovou dírkou se daly vidět lavice a židle – nemotorné a těžké, stejně jako školní aktovky; na jedné z nich leželo pravítko: jako by si je tu učitelka zapomněla a ještě si pro ně přijde.

Hlídač seděl u kamen; při zdi stály štůsky otrhaných a pomalovaných učebnic, které prošly mnohýma rukama, Naše řeč pro čtvrtou třídu. Hlídač vždy jednu vzal, ve hřbetě ji roztrhl, stránky zmuchlal, aby v plamenech lépe hořely, a házel je do kamen. „Školu zavřeli,“ řekl mi. „A dříví nedaj. Tak topíme takhle, aby to tu nepromrzlo. Knihovna je velká, do dubna to určitě bude stačit.“

V kamnech zavřené školy se topilo ruštinou. Jak já v dětství tyhle knihy nenáviděl, ty „kontrolní otázky“, zaškrtnuté paragrafy s titulkem „Zopakuj si učivo“, to velké, vlídné písmo, zakulacené jako rohy lavic, aby se o ně školáci nezranili. Jenže teď jsem byl ochoten vzlykat, protože tohle všechno nemělo naprosto žádný význam, stejně jako křivda nemá význam ve srovnání se skutečným hořem.

V této povolžské vsi, uprostřed polí, protkaných březovým mlázím, jsem zjistil, co pro člověka znamená naše řeč – teď už bez uvozovek a bez školské nabádavosti.

Břízky, sníh, dříví, nebe, cesta, oheň, kouř, mráz – opakoval jsem si ta slova, jež jsem v paměti nosil jen o málo méně, než kolik mi bylo let. Břízky, sníh, dříví, nebe, cesta, oheň, kouř, mráz – ta slova se rozrůstala, byla hmotná jako materiální energie; slova zněla symfonicky, jedno skrze druhé, ale nemísila se, mráz byl mrazivý, oheň ohnivý, kouř kouřil, slova začínala být průsvitná a jako čistý plamen mírně zvlněná, jejich fonetické schrány ztrácely svůj pevný obrys a člověku se tak nabízela čistá materie významů – jako vzduchová bublinka v drahokamu, která mění lom světla.

Vzduchová bublinka, sice jen o okamžik, ale přece jen starší než kámen samotný; vzduch tu byl, ještě než minerál vznikl. Ten malý doušek staršího vzduchu, nezcizitelná duše slova – právě to činilo slovo skutečným, účastnícím se na životě i smrti: přesně takhle jsem to spatřil a uvědomil si to v té zasněžené vesnici, kde bílou střechu školy pokrývaly skvrnky knižního popela; učebnice hořely dýmavě a špinavě a popel byl ze syté tiskařské černi kovově mastný.

Zjistil jsem, že ruština je moje vlast, moje rodná zem; a ti, kdož ruštinu osídlují, jsou moji spoluobčané, moji bližní. A to, co teď píšu, nevzniká právem paměti, ale právem jazyka: jazyk žije tím, co v něm má být řečeno. Vidím to a vzpomínám; tyto řádky potřebuji stejně, jako když se klavírista před hraním potřebuje dotknout kláves, aby si tak ověřil poddajnost ticha; já za těmi řádky slyším krok písmen přicházejících z temnot.

Tady, na pomezí Evropy, vidím na pláži lidi krásné jako Nereidy či Dryády z řecké mytologie, spojující člověka se zvířetem či rostlinou, aby tak byla získána nesmrtelná bytost. V ryze lidské kráse je obsažena zranitelnost, předtucha umírání, jež nakonec utvářejí i individualitu. To v kráse zvířete či rostliny ona tragická nota chybí a individualitu tu nahrazuje rodová příslušnost. Koupáči na pláži mají blíž k delfínům či orchidejím – je v nich pohyb, rozkvět, klid, něha a odpočinek. Jakmile však slunce zapadne, ti lidé odcházejí a nikdy se tak nedovědí, že v šeru pláž až příliš připomíná pompejský prach – příliv ustydlý písek ohlazuje a splachuje z něj otisky beder, loktů i chodidel.

Vidím hráče golfu, donekonečna opakující hodinu descartovské geometrie, hodinu artikulace prostoru, jeho zachycování do souřadnicové sítě. Představuji si je uprostřed tundry i s míčky a golfovými holemi a zdá se mi, že tu užasle strnou: je tu tolik prostoru, že si to naše obrazotvornost ani neumí představit; golfisté zanechají hry a rozejdou se do všech stran, aby se přesvědčili, že to, co vidí, není dekorace, a nikdy už se spolu nesetkají, protože tam, kde podle statistik na každý čtvereční kilometr připadá méně než setina člověka, se rozštěpí na ty setinky a tisícinky a stanou se statistickou chybou, třetí či čtvrtou cifrou za desetinnou čárkou, již v propočtech můžeme zanedbat.

Vidím rovný asfalt silnice a vzpomínám si na tu severskou trasu, vedoucí ke zlatým ložiskům: valily se po ní konvoje uralů a kamazů s dělníky, terénní vozidla a buldozery, její okraje byly celé nasáklé naftovými výfukovými plyny, a ty zplodiny vytvářely mastnou krustu, která pod nohama křupala. Mohutné náklaďáky tudy projížděly po jednom nebo v celých karavanách, z vysoké kabiny bylo vidět, jak se před hlukem motorů rozutíkávají polární zajíci a vzlétají koroptve, jak se ryby, provrtávající vodu, ženou potoky vzhůru proti proudu; zdálo se, že tato nížina, plodící jen neduživé stromečky, při pohledu na hrubé vzorky kol a lesklé buldozerové radlice, připravené zdejší mechy a lišejníky okamžitě rozdusat a tenkou vrstvu půdy rozpárat, celá trne.

Jenže najednou se za prudkým klesáním objevila Carská louže, jak jí říkali všichni zdejší šoféři. Jedni tvrdili, že tohle místo prokleli místní šamani, aby se tak pomstili za to, že vetřelci vyrubali do posvátné hory štoly na těžbu zlata, jiní zase, že tu řádil sobí mor, ještě další tvrdili, že ve vánici tu pomřela dlouhá vězeňská kolona, několik set muklů, jež tudy hnali ve čtyřicátých letech do zlatých dolů. Jinak byli šoféři chasa protřelá a vůči pověrčivosti odolná, nevěřící ani v boha, ani v čerta – však taky když jste pohlédli na Carskou louži, byl na to lidský rozum opravdu krátký: zdálo se, že toto místo je poznamenáno zvláštním cejchem, že má svou vlastní děsuplnou a mstivou povahu, která v zimě a za letního sucha spí, ale jakmile taje sníh či spustí vleklé deště, ihned se probudí.

Objet Carskou louži nebylo možné: dlouhý pruh zabahněné země, prosáklé vodami tající věčně zmrzlé půdy, se táhl mezi dvěma řetězci kopců dobrých sto kilometrů. Když auta těsně před začátkem Carské Louže brzdila, dramatičnost těchto míst byla rázem zřejmá: země kolem jako by byla naněkolikrát zpřevracená, vše zalévala hnilobná rezavá voda, z níž trčely kovovými pásy zdevastované a na třísky rozdrásané trámy a prkna, kameny, podrápané železem, zmačkaný plech ženijních pontonů, jimiž se kdosi pokusil Louži přemostit, a byly tu i mizející ostrůvky štěrku a písku, zjevné stopy snah překlenout tu zemskou průrvu náspem. Kousek stranou trčela z bahna lebka traktorové kabiny, ztrácející poslední zbytky barvy, a nad ní se vznášelo zohýbané rameno autojeřábu. A po obou březích Louže rostl prapodivný les – desítky železných rour a betonových pilotů, zatlučených do země a zčásti již povyvracených: přes ty se přehazovaly smyčky navijákových lan uvízlých náklaďáků. Hned vedle se povalovaly rozčepýřené zbytky těchto ocelových lan, každé s desítkou uzlů, lan, která smrtící stisk Louže nevydržela. Když člověk přistoupil blíž, pokud možno co nejopatrněji, aby holínka nezmizela v nahoře zaschlé lepkavé břečce, daly se postřehnout útržky malých dramat, zoufalých pokusů Louži překonat, když se práce ve zlatých dolech zastavovala a bylo třeba dopravit tam palivo, výbušniny i jídlo, špatné počasí přimáčklo vrtulníky k betonu letišť a vrchnost vypravovala na cestu dvě tři auta, jejichž řidičům naslibovala, oč si řekli, jen aby náklad dostali na místo.

Tak mezi řidiči vznikla kasta znalců Louže, severských augurů, kteří věštili podle výše vodní hladiny či podle zvířecích stop na zatvrdlém škraloupu bahna v Louži, protože se soudilo, že los či srna si umějí najít nejsušší cestu; někteří odjížděli daleko stranou, aby to zkusili jinudy a nově, a jejich auta pak bylo nutné traktory dlouho táhnout zpět ke břehu; většina řidičů se ale pokoušela probít se starými kolejemi. Zbytky těchto pokusů byly z okraje Louže dobře vidět: rozsypané konzervy, vaťáky, zadusané koly do bláta, prkna z postranic, plech ze skříňových aut, jež přepravovala do dolů novou směnu, lavičky i kamínka – to všechno se házelo do kolejí, aby tudy auto projelo, a to všechno Louže neustále polykala. Občas jako by se Louži udělalo nevolno a ta na povrch začala vyvrhovat podzemními šťávami již natrávené mrtvoly věcí; jako by se tím vším dávila, Louže zvracela celty, střešní krytinu i vrtné tyče, to vše slepené do obřích chuchvalců vypadajících jako vyvrácené pařezy, vyplivovala smetí, co do ní lidé naházeli, láhve i sáčky, s hroudou hlíny vychrlila i kostru lišky, která si chtěla pochutnat na zbytcích po lidech, ale za den či dva Louže vše vyvržené znovu spolykala.

Když karavana dojela k Louži, šoféři dlouze kouřili a jejich cestující se rozcházeli do všech stran: Louže k sobě zvláštně vábila, nutila lidi dívat se na ni, dívat se a dívat jako na soptící vulkán či vodopád. Jako by se v ní otevírala vlhká, roztřesená a nenasytná přirozenost země; chřtán bez úst, rozorané a rozvrácené lůno; Louže se na lidi nedívala, ale naopak pohledy pohlcovala, stejně jako pohlcovala lidské úsilí a práci strojů. Zdálo se, že Louže je bezedná, protože jinak už by tu místo ní dávno musela vzniknout hora trámů, písku a štěrku. A tam dole v hlubině se v proudech tekuté země pohybovaly utonulé traktorové pásy, automobilová kola, barely, lana, zvedáky, prkna, lopaty, sochory, hadice čerpadel, promaštěné vaťáky i rukavice – po tomto zápasu tu byl pohřben celý vesmír věcí, do jejichž přísných tvarů lidský rozum vtělil vše, co mohl postavit proti živlu Louže, jakoukoli konkrétní formu odmítajícímu – to vše lidé vrhli do boje, načež vysíleně ustoupili a útroby Louže ze všeho, co spolykala, jen zbytněly.

Table of Contents

O knize

O Autorovi

Titulní list

I