titulní list

marek šindelka

chyba

Pistorius & Olšanská

Příbram 2013

Tato kniha byla vydána

s laskavým přispěním Nadace Český literární fond

Text © Marek Šindelka, 2008

ISBN 978-80-87053-86-7  (EPUB)

ISBN 978-80-87053-87-4  (MOBI)

ISBN 978-80-87053-18-8  (papírová kniha)

Pro Matěje Lipavského, Jakuba Sýkoru, Vojtu Kisse,

Ondřeje Soukupa a Zuzanu Brečanovou

(se vzpomínkou na cestu k Baltu v létě 2002)

kryštof

Kryštofův život skončil na stejném místě, na kterém kdysi začal. On sám si to ve chvíli své smrti neuvědomoval, protože měl spoustu jiných starostí. Usilovně myslel na několik věcí. Snažil se využít poslední chvíle ostrého vědomí k tomu, aby pochopil, co se mu to vlastně stalo. Svět kolem něho se roztékal do podivné jednolité hmoty, kterou do sebe se štiplavě pálivou bolestí nasával s každým nádechem. Jako by vdechoval chlorovanou vodu. Polykal tu hmotu, protože se v ní topil, a každým tím polknutím se snažil uvolnit místo pro bublinu čistého vzduchu, kterého se mu nedostávalo. Něco mu explodovalo v žilách. Byl to pocit, jako by vzal příliš silnou dávku nějaké drogy. Zlatá rána, blesklo mu hlavou. Přestal se bránit. Poddal se tomu, protože mu stejně nic jiného nezbývalo. Zhluboka se nadechl venkovního světa, který teď už spíše jen tušil. Všechny smysly měl víceméně vyřazeny z provozu. Zalil ho závratný pocit podivné, neznámé rozkoše. Zvrátil hlavu a otevřel ústa. Otevřel cestu agonii, která jím procházela od konečků prstů k temenu hlavy. Dýchal do vesmíru. A možná ještě někam dál…

Po nekonečné době ucítil, že mu do otevřené pusy prší. Neměl už sílu ji zavřít. Usnul. Déšť mu zatlačil oči a položil na ně dvě tekuté mince, aby měl čím zaplatit za cestu na druhý břeh.

Kryštofův život začínal (tak, jak jej sám vnímal) u první a nejstarší vzpomínky, kterou si byl schopný vybavit.

Bylo to asi nějak takhle: Jeli někam vlakem. On s maminkou. Byl večer. Konec léta. Rychlost. Krajina nedaleko polských hranic. Kupé vonělo železem, koženkou a linoleem na podlaze. Stál na opěradle sedačky a zalykal se proudem vzduchu valícím se kolem vlaku. S mrazením v zádech cítil, jak se mu ten vítr proplétá mezi vlasy. Slunce zapadlo za smrkové lesy na kopcích a po kraji se rozběhl chlad. Vůně řeky. Pak dlouho pole. Vlak přibrzdil, zvolna zpomaloval, nakonec už jel skoro krokem. A pak to přišlo.

Vjeli do lesa. Do podivného lesa. Zatajil se mu dech. Dokonce i maminka se postavila, aby na ty zvláštní stromy lépe viděla. Kryštof ucítil, jak mu, aniž si to uvědomovala, pevně sevřela ruku. V okolních vagonech rachotila stahovaná okna, jak zvědavým lidem nestačil pohled skrz mastné a poškrábané sklo. Kolem nich se míhaly mohutné kmeny a bílé, zvláštně rozvětvené koruny těch neznámých rostlin. Žilnaté větve měly sytě zelenou, občas fialově žíhanou barvu, vyrůstaly z tlustého stonku, pravidelně se rozdělovaly a na vrcholcích nesly obrovská květenství. Do kupé pronikal silný pach. Dusný jako ve chlévě. A tak nějak podivně slaný.

„To jsou bolševníky,“ řekla mu maminka. Několikrát si ten název v duchu zopakoval.

„Kryštofe, nikdy… poslouchej… NIKDY si s těmahle květinama nebudeš hrát, rozumíš?“

Kýval hlavou.

„Jsou hrozně jedovaté,“ vysvětlovala mu dál. „Mají v sobě takovou šťávu, která by ti spálila kůži. Děda je jednou kosil na poli a vyteklo mu to na ruku… Ještě půl roku tam měl puchýře velké jak rajčata!“

Kryštof se ušklíbl. Představoval si rajčata rostoucí na dědově paži.

Aniž to tenkrát mohl tušit, podíval se přesně na místo, na němž za dvacet čtyři let zemře.

Bolševník. To slovo už Kryštof nikdy nedostal z hlavy. Celé dětství se pak té rostliny bál. Bál se jí, jako by to bylo nějaké nebezpečné zvíře. Bál se, že vyroste v jejich domě v Praze. Třeba ve sklepě nebo na chodbě a oni nebudou moct utéct. Měl z toho zlé sny. Matka ho sice uklidňovala, že nic takového se nemůže stát, že ve městě bolševník nemůže vyrůst, ale jemu to vůbec nepomáhalo. Kryštof získal dojem, že spíš než rostliny jsou to přízraky, které se jen jako rostliny maskují. Kolik nocí pak strávil v hrůze celý ztuhlý pod peřinou, strachy se nemohl pohnout, i když už se skoro dusil, jak stále dýchal tentýž vzduch. Neodvážil se odkrýt ani malý průduch. Věděl, že tou škvírou by k němu vklouzl jedovatý kořínek, nebo by na něj tudy sáhl ostrý hladový list.

Bolševník. Cokoliv, co potom v pozdějším životě o té rostlině slyšel nebo zjistil, se mu zarylo někam hluboko do paměti, nánosem všech ostatních zážitků se mu prokousalo až k jeho nejstarší vzpomínce a tam se usadilo. Ta rostlina ohraničovala jeho život. Nikdy nepochopil, proč si pamatoval právě jen ten detail z cesty. Přitom tenkrát s matkou zrovna jeli navštívit Kryštofova otce. Proč si nepamatuje na něj? Proč si nepamatuje nic jiného z té doby? Kryštof nevěděl. Měl možnost to pochopit dvacátého pátého srpna roku 2002, ale jak už bylo řečeno, měl zrovna jiné starosti.

* * *

Antonín Brom byl z případu odvolán. Kvůli zdravotním komplikacím nebyl již dále schopen vést vyšetřování. Jeho stav se rychle zhoršoval. Po necelých dvou týdnech zemřel na následky zatím přesně neidentifikovatelného infekčního onemocnění. Jelikož byl Brom záhy po odvolání hospitalizován, nestačil dokončit zprávu o dosavadním průběhu vyšetřování. Dokumentace k tomuto případu nebyla vedena se všemi náležitostmi. Lze se dokonce domnívat, že Brom něco úmyslně zamlčel. Jde pouze o dohady, ale je možné, že tento případ se pro něj stal až příliš osobní záležitostí, že pátral po něčem, co vědomě v dokumentaci neuvedl.

Pracujeme nyní pouze s omezeným množstvím materiálů. Použili jsme proto všech dostupných zdrojů, včetně Bromova osobního deníku, v němž si o průběhu vyšetřování vedl poměrně podrobné zápisky (bohužel nesystematicky a neúplně), abychom okolnosti Warjakova případu zpětně co možná nejpřesněji rekonstruovali.

* * *

V deníku Antonína Broma byly založeny kopie dvou dopisů (jejich originály jsou uloženy jako příloha č. 4 ve složce případu Kryštofa Warjaka).

První dopis, odeslaný 26. 8. 2002, je adresován dr. Josefu Podlipskému, odborníkovi na asijskou flóru, především na ohrožené druhy japonských ostrovů, mimo jiné bývalému pracovníkovi Botanického ústavu Akademie věd ČR:

Věc: Žádost o znalecký posudek přiloženého vzorku.

Vážený pane doktore,

tímto vám předávám k odbornému prověření rostlinu, o níž jsme spolu telefonicky hovořili 25. 8. 2002. Z nám dostupných zdrojů se o tomto druhu nepodařilo zjistit nic konkrétního. Prosím o co nejrychlejší vyřízení.

S díky

A. Brom

Druhý dopis je Podlipského odpověď z 28. 8. 2002:

Vážený pane vyšetřovateli,

v prvé řadě: vámi zaslaný vzorek (část květu a kousky kořínků) byl dost možná posledním exemplářem rostliny tohoto druhu. Je veliká škoda, že jste se nepokusil zachovat rostlinu živou, přestože to bylo možné. Pro svět současné botaniky je to opravdu obrovská ztráta.  Toto  zdůrazňuji.  Měl  jste  okamžitě  přivolat  odborníka a nepodnikat v takto neobvyklém případě žádné unáhlené kroky. Neumíte si představit, jakou škodu jste svým jednáním způsobil.

K vaší žádosti: Tato rostlina oficiálně nemá jméno, byla vyřazena z klasifikace. Problém tohoto polofantaskního (viz níže) druhu byl naposledy zběžně a okrajově prodiskutován skupinou odborníků v roce 1982 na jisté mezinárodní konferenci v Tokiu, přičemž bylo definitivně potvrzeno, že jde pouze o smyšlený, ničím nepodložený dohad. Zaujmout jiné stanovisko ostatně ani nebylo možné. Až do teď byla naprostá absence důkazů, jež by potvrzovaly existenci těchto květin, prostě faktem vylučujícím jakoukoliv další polemiku.

Sám jsem se o tomto „druhu“ dozvěděl poměrně pozdě a celkem náhodou. Před dvanácti lety jsem během stáže v Kjótu pracoval na rozsáhlejším článku o zajímavých zaniklých rostlinách ostrova Honšú, přičemž jsem se dostal i k několika informacím o květině, jejíž zbytky jste mi nyní zaslal. V článku jsem se o ní nakonec nezmínil, v té době jsem ji, vzhledem k povaze oněch informací (snad ani nelze říci informací, spíše jakýchsi nejasných zkazek), měl jen za výmysl, jakousi botanickou pověst.

Poprvé jsem na tuto rostlinu narazil v jedné staré asijské sbírce příběhů, vydané začátkem dvacátého století, která se mi během oné stáže v Kjótu dostala do rukou. Šlo o poměrně obsáhlý záznam japonských pověstí, lidových pověr, zvláštních úkazů a záhad. V Japonsku byly ostatně vždy v oblibě příběhy, jimž se říká kaidany − různá vyprávění o nevysvětlitelných úkazech, místy pohádkového, častěji však spíše hororového charakteru. Toto bylo něco podobného. Pro zábavu jsem si tyto příběhy ve volných chvílích četl. Zaujal mě zvláště jeden z nich, jelikož se (byť pouze okrajově) dotýkal mého oboru. Byla to pověst o květině Ushimitsuzoki (v překladu „půlnoc“). Vyprávěla o osamělém muži, který kdysi dávno nechal vypěstovat květinu, jež se stane nejvěrnějším obrazem smutku. Nazval ji Půlnoc. Na její vyšlechtění padl všechen jeho majetek. Květina byla nádherná, ale nějak se jí na světě nedařilo a po krátké době uvadla. Onen muž, jelikož neměl už nic jiného než ji, se proto ve svém zármutku rozhodl předat rostlině svůj život. Spáchal seppuku (samurajská rituální sebevražda), zemřel s přáním adresovaným bohům, aby se jeho duch přemístil do oné květiny. A skutečně, nedlouho po jeho smrti rostlina opět rozkvetla a na počest tohoto zvláštního, v očích tehdejší urozené společnosti romantického činu se stala jakousi výsostnou ozdobou vysoké šlechty.

Protože se mi pověst zalíbila, chtěl jsem zjistit, jestli se neváže k nějakému konkrétnímu rostlinnému druhu, jelikož bych tento zajímavý příběh mohl zmínit ve svém článku. Pokoušel jsem se vypátrat něco víc. Navštívil jsem několik archivů. A konečně se mi po dlouhém bezvýsledném hledání podařilo nalézt v jednom prastarém herbáři několik dalších informací. Spis to byl celkově velmi neodborný. Byly zde jako zajímavost citovány poznámky jakéhosi japonského šlechtice (jméno už si opravdu nepamatuji) ze sedmnáctého století (začátek období Edo), který popisoval květinu, jíž se říkalo Půlnoc. Její květ prý byl podobný lotosu, ale celkově byl mnohem drobnější a naprosto černý… Vzpomínám si, že použil přirovnání „jako tma“, „jako inkoust“. Rostlina byla bez jakýchkoliv listů, pouze s dlouhými vlasovými kořínky (což přesně odpovídá vašemu vzorku). Za pozornost jistě stojí, že zmíněný šlechtic se o této květině častěji vyjadřoval spíše jako o „bytosti“ než jako o rostlině. Jako by zasluhovala nějaké speciální oslovení.

Rostlina se vyskytovala pouze v Japonsku. Nikdy nerostla ve volné přírodě. Byla uměle vyšlechtěna (prý jako dokonalý trávící prostředek, později se údajně k tomuto účelu používala ve vysoké tokijské společnosti, což je zvláštní rozpor s pověstí, již jsem zmiňoval výše). Celá rostlina je uvnitř prudce jedovatá. Látka vyextrahovaná z květu se snad v malých dávkách také užívala jako droga se silnými halucinogenními účinky, ale nic konkrétnějšího zde zmíněno nebylo.

Květina Ushimitsuzoki byla velice vzácná. Pěstovala se vždy jen v několika exemplářích. Šlo o velmi drahé a „luxusní“ zboží. V jistém smyslu lze v těchto zápiscích vysledovat i jakýsi společenský, nebo možná přesněji rituální status této rostliny. Na jednom místě se o ní mluví také jako o šperku, klenotu nebo ozdobě, ale blíže to opět vysvětleno není. Celkově je zde mnoho nejasností, některé skutečnosti jako by dokonce byly z jakýchsi důvodů úmyslně zamlčeny.

Tolik pověsti a legendy. Co se mých současných zjištění týče, lze říct jen toto: tato rostlina, vzhledem ke své barvě a absenci jakékoliv zelené plochy, asi neobsahuje žádné chloroplasty, takže neprovádí fotosyntézu, tzn. že jde nejspíše o nějaký druh parazita. Ale domněnku, kterou jste vyslovil při našem telefonním rozhovoru ohledně jejího neobvyklého způsobu výživy, může potvrdit pouze podrobný laboratorní výzkum. Vzhledem k tomu, že celá rostlina je opravdu prudce jedovatá, je zde možnost, že Kryštof Warjak zemřel právě na otravu jedem této rostliny. Jak jen to půjde, zašlu vám výsledky analýzy pro porovnání.

Vše ostatní zůstává zatím ve stadiu nejprvotnějších poznatků a domněnek. Zmiňoval jste se ještě o jakýchsi mrštivých pohybech, jež rostlina, když jste ji objevili, vykonávala, mohl byste mi zaslat nějaký podrobnější popis? Případně bylo by možné se sejít a promluvit si? Rád bych se přeptal na několik detailů.

A ještě upozornění na závěr: je jisté, že pro některé informované soukromé sběratele by tato květina mohla mít vskutku nevyčíslitelnou hodnotu. Doporučoval bych vám prověřit možnost, zda K. Warjak nebyl překupníkem.

J. Podlipský

Table of Contents

titulní list

kryštof