Detektivní příběh Kvantitativní analýza nás zavádí do poloviny šedesátých let minulého století. Pro televizního dokumentaristu Vaška Zbořila je sraz jeho bývalých spolužáků z VŠCHT na první pohled jen nutným společenským zlem, které se nakonec rozhodne absolvovat až na důraznou přímluvu své manželky. Netuší však, že při vzpomínání na svá studentská léta narazí na záhadu týkající se okolností sebevraždy neznámého spolužáka, jejíž řešení jej bude zaměstnávat celý další rok. Při svém pátrání postupně nalézá nečekané souvislosti padesát let staré tragédie se skandálním zvolením Allena Ginsberga Králem majálesu v roce 1965. Návrat proti proudu času s sebou přináší jak nostalgii po dávno minulém mládí, tak i odhalení tvrdých politických tlaků represivního režimu.

Karel Hynie se narodil 21. 5. 1946 v Praze, po maturitě studoval na Vysoké škole chemicko-technologické, ale nakonec chemii opustil s tím, že se nemají vzájemně čím obohatit. Raději se nechal zaměstnat jako produkční publicistických a dokumentárních pořadů Československé televize a absolvoval na FAMU v oboru produkce a řízení televizní výroby. Později v ČT působil i jako dramaturg, scénárista a režisér. Za 12 let vyrobil jako producent na 3 000 pořadů v žánru publicistiky a televizního dokumentu. Karel Hynie stojí například za dokumentárními cykly Lapidárium, Československo ve zvláštních službách, Cenzurované sny, Ztráta paměti a je spoluautorem dokumentů Svět podle Syrovátky, Hokej!!!, Razítko na normalizaci. V jeho režii (spolu s Pavlem Taussigem) vznikly snímky Návrat do neobyčejných let, Cestovní zpráva z lodi Gruzia, Doktorka přes divadlo, Kruhy osudu Olgy Fikotové-Connolly. Po odchodu do penze se věnuje hlavně literární tvorbě. V roce 2008 v nakladatelství Pistorius & Olšanská vyšel jeho knižní debut Volha, v němž Karel Hynie reflektuje své televizní zkušenosti.

Karel Hynie

KVANTITATIVNÍ ANALÝZA

Pistorius & Olšanská

Příbram 2014

Vydání této publikace bylo podpořeno z prostředků stipendijního fondu Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze.

Kniha byla redakčně a vydavatelsky připravena v rámci semináře Nakladatelská praxe na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze.

Na obálce je fotografie Allena Ginsberga, jejímž autorem, stejně jako autorem druhé fotografie z pražského majálesu 1965 je Jan Bartůšek

Obálku navrhl Lubomír Šedivý

Vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská, Pražská 128, Příbram v roce 2014

Vydání první.

Copyright © Karel Hynie, 2011

ISBN 978-80-87855-12-6 (papírová kniha)

ISBN 978-80-87855-28-7 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-29-4 (MOBI)

Autor tehdy opravdu na Vysoké škole chemicko-technologické v Praze studoval a skutečně jeden z jeho spolužáků spáchal sebevraždu. To jsou ovšem jediné autentické prvky tohoto románu, vše ostatní je fikce. Kromě toho, že svoji ženu miluju, samozřejmě.

I. SETKÁNÍ ABSOLVENTŮ

„Máš tady nějakej dopis...“

Alenka odložila na lavici v předsíni skoro plnou nákupní tašku a čtyři obálky, které před chvilkou vysvobodila pomocí nožičky od brýlí z kastlíku v přízemí. Automaticky si zouvala polobotky, určitě spíš pohodlné než souznějící s posledními módními trendy, aniž se zdržovala s rozvazováním tkaniček. To se kdyžtak udělá ráno, pokud by se jí to zase nepovedlo obout bez šněrování.

Vašek přerušil ten den už nejmíň pátou partii kulečníku s počítačovým simulátorem, uklidil otevřený soubor pod lištu a šel ji přivítat. Měl svoji ženu skutečně rád a vždycky ji vítal naprosto spontánně, přestože spolu byli už skoro dvanáct roků a poznali se ještě o dalších dvacet let dřív.

„Vítej, děvenko moje starostlivá, tak jak bylo...“

Dali si jako vždycky opravdovou pusu, žádné formální oblíznutí tváře praktikované ve většině podobně dlouhotrvajících vztahů, ale aby to náhodou nehrozilo přílišným sentimentem, hned se mu dostalo ponaučení:

„Neříkej mi děvenko starostlivá... já vim, že je to z Cimrmana, ale já sem snad pro tebe tvoje milenka, néé?!“

„To taky, ale především v tobě vidim soudružku spolubojovnici... jako soudruh básník Stanislav Krychle Neumann...“

„Hele, víš co... di do pr... nebo radši di vybalit ten nákup!“

Chechtajíc se šla do ložnice převléknout, zatímco Vašek postupně ukládal do lednice dva jogurty, čabajku, malou lahvičku mléka do kafe, dvě krabičky švédského másla Lurpak, přezdívaného „lunapark“, a nějakou zeleninu, pečivo deponoval do dřevěné schránky k tomu účelu sloužící na kuchyňské lince a s lahví Jelínkovy slivovice se vracel do pokoje, aby ji umístil do jedné přihrádky v knihovně sloužící jako bar. Cestou v předsíni přibral ty čtyři obálky a pak se málem srazil s Alenkou mířící do koupelny.

„Co ti můžu nalejt, miláčku, dáš si panáka?“

„Pivo! Ale nejdřív se musim trochu vošplouchnout, venku je hrozný vedro... ale panáka si pak taky zasloužim, néé...“

Vrátil se tedy do kuchyně k ledničce, otevřel lahev Gambrinusu a nalil Alence plnou sklenici, sobě dvoudecovku šedého burgundu z nedaleké nuselské vinotéky, adjustovaného v igelitových lahvích od Dobré vody, pod paži si vmáčknul čistý popelník, aby nemusel chodit dvakrát, a opatrně přetransportoval celý náklad na konferenční stolek v obýváku, u kterého trávili většinu společného času. V koupelně pořád šustila sprcha, tak si ještě od počítače přenesl brejle a začal se věnovat došlé poště.

Alenka se vzápětí objevila osvěžená, vonící a v bavlněném tričku na holém těle. S chutí se napila piva, zapálila si cigaretu a bez většího zájmu, natož očekávání, se zeptala:

„Tak kdo nám píše?“

V době již plně rozvinuté a fungující elektronické pošty se snad kromě nečekané soudní obsílky opravdu těžko dalo čekat z rukou pošťákových nějaké výraznější překvapení.

„Samý krávy červený... telefonní účty za mobil i za stabil... upomínka za elektriku...“

„Ale ty si tam měl nějakej dopis... Hele, jestli je to vod nějaký milenky, tak mně je to jedno, ale počítej s tim, že se sbalíš a vypadneš...“

„To by se ti tak hodilo, viď? To zase bude nějaká žebrota...“

Pro porevoluční společenský vývoj bylo celkem příznačné, že pokud Vašek pracoval na ne zcela bezvýznamném místě v televizi za docela nadprůměrný plat, musel se s charitativními aktivitami víceméně sám vnucovat. Dobrovolně si nechal strhávat z platu fixní částku na konto Bariéry, přestože jeho správcovou byla mimořádná komunistická svině, která mu v předlistopadové redakci obzvlášť pila krev a teď se bez skrupulí vprdla mezi chartisty. Když pražská ZOO bojovala o přežití, adoptovala jeho tvůrčí skupina damana kapského a každý rok se sama hlásila o složenku na několikatisícový sponzorský příspěvek, kterou jim liknavá administrativa z Troje opětovně zapomínala poslat. Ostatně o smrti svého chráněnce a tím pádem konci damanů v Čechách se dověděli až z denního tisku. Když Moravu zalila stoletá voda, nečekali na žádné schválení ekonomické rady a sami rozjeli výrobu šotů na podporu humanitárních akcí. Ale teď ten rok, co už je v penzi a přece jenom se svými penězi musí zacházet s mírnou opatrností, se najednou s žádostmi o vysolení jakéhokoli obolusu na dobrou věc roztrhnul pytel, takže kdyby měl na každou kladně zareagovat, moc by mu z toho důchodu asi nezbylo. A byly to prakticky jediné listovní zásilky kromě složenek a pár péefek, které se v jejich kastlíku objevovaly.

„Ale to nevypadá na žádnou charitu... co je to tam za razítko na obálce, dovolíš...“ Alenka sáhla po jeho brejlích, samozřejmě prsty rovnou na skla, takže v sobě musel potlačit výraz nesouhlasu, a začala trochu obtížně luštit, „...Ústav chemických procesů AV ČR...“

„Navopak, ty asi potřebujou zasponzorovat nejvíc... dyk sou toho furt plný noviny, jak je u nás věda v prdeli...“

Vašek mezitím obálku prstem roztrhnul a vytáhnul z ní na kvalitním kartónu tištěnou pozvánku:

„Fíha... tak to teda čumim... to snad neni možný...“

Alenka si dala šluka, dopila zbytek piva ve sklenici, nasadila si tentokrát svoje brýle a převzala od Vaška podávaný tiskopis, na kterém stálo:

SETKÁNÍ ABSOLVENTŮ FAKULTY TECHNOLOGIE PALIV A VODY

VYSOKÉ ŠKOLY CHEMICKO-TECHNOLOGICKÉ V PRAZE

(roč. 1964–1969)

se koná v sobotu 6. června 2009 od 16 hod.

v restauraci HADOVKA, Praha 6, Evropská 33 (dříve Leninova).

Těšíme se na Vaši účast!

za organizační výbor: doc. Ing. A. Borecký, dr. Ing. Y. Heřmanová, PhD.

„A pak že nejseš chemik, já ti to říkám celej život!“

Vašek si od ní vzal ten kartónek zpátky, znovu si ho několikrát přečetl a kroutil při tom hlavou, nevypadaje příliš inteligentně.

„Normálně bych řek, že je to nějakej vomyl, ale ty ména souhlasej... Tonda, to je ten, jak dycky říkám, když dou záběry z Palachova pohřbu... hele, a teďka tam bude Tonda Boreckej s pugétem... von byl tehdy v nějakým tom fakultnim výboru... to by mě docela zajímalo, jestli z toho pak neměl průser...“

„A co ta doktorka všech věd nebo čeho?“

„Jó... Yvetta... vona byla děsně chytrá a vždycky se nosila jako hovno na voleji, jako že je něco lepšího... ale měla blbý nohy a kníra... a furt se menuje stejně, tak se asi zasnoubila s vědou, vznešeně řečeno... ale co nechápu, jak na mě jako přišli, že si vůbec vzpomněli... dyk já vopakoval ročník, než mě definitivně vyhodili...“

„To ste se pak už nikdy nesešli?“

„Jestli voni, to nevim... já sem asi dva nebo tři z nich potkal při nějakým tom natáčení... někde ve Staliňáku nebo v nějakým jiným špinavým chemickým bordelu na severu, ale to byli spíš lidi, který sem znal jenom vod vidění... dyk nás bylo v tom ročníku jenom na naší fakultě víc jak sto... tak sme na sebe dost dlouho čuměli, jako vodkud bysme se měli znát, a pak, znáš to, jé to seš ty... jak se máš... a co jinak... a co dělá Franta... no, tak já už asi budu muset... ale tak se dvouma nebo se třema klukama bych docela rád někdy zašel na pivo...“

„No tak máš teďka šanci... pudeš tam přece...“

„Prosimtě, co bych tam dělal... a je to v sobotu, to bysme nemohli jet na chalupu...“

„No tak jednou nepojedeme... přece si to nenecháš ujít...“

Napil se vína a na chvilku se zamyslel. Docela by ho to zajímalo, to určitě, ale taky ho hned napadlo několik protiargumentů, které začal pomalu vypočítávat:

„Už to vidim, jaká tam bude votrava, dyk už to asi většinou budou taky penzisti, tak se budou probírat choroby, pak si vzájemně všichni vyčtou, kdo byl u komunistů, pár se jich vožere... že bych se na to nevykašlal...“

„Ale na maturitnim srazu si nedávno byl a docela sis liboval...“

„To je něco jinýho... jednak se scházíme každejch pět let, a tak ty politický animozity už máme za sebou, vo svejch chorobách a vnoučatech už víme všichni všecko, tak se jenom sečtou další mrtvý a pak se v klidu můžeme namazat... vono taky na gymplu je to něco jinýho, ta společně protrpěná puberta víc stmeluje kolektiv... na vejšce už jede každej spíš na sebe... navíc my Pražáci sme dycky byli tak nějak mimo ty kolejní bratrstva... vy ste se někdy sešli, jako Famáci?“

„Několikrát... naposledy asi před deseti rokama, to si musíš pamatovat, to už sme přece byli spolu...“

„Nojo, něco takovýho bylo...“

„Ale u nás to bylo něco jinýho, nás bylo v ročníku sedum...“

„No vidiš... dyk já bych tam byl za šaška... zběhlej študent mezi všema těma bejvalejma náměstkama...“

„Nekecej... normálně ti všichni musí závidět... voni byli zalezlí v těch svojich fabrikách nebo laborkách...“

„A já si užíval, žejo... ale stejně ti řeknu, že sem šťastnej, že sem tu chemii tenkrát nedodělal... dyk to bysme se asi nikdy nepotkali...“

Pohladila ho po ruce, ale na sentiment si oba moc nepotrpěli.

Table of Contents

Titulní list

I. SETKÁNÍ ABSOLVENTŮ