O KNIZE

Lesní lišky a další znepokojivé příběhy jsou malou antologií finské fantastické literatury, jež zažívá v posledních letech období hojnosti a úspěšně proniká i za hranice země svého vzniku. Bývá často označována termínem suomikumma či Finnish Weird – „finské podivno“, který poprvé použila nejvýznamnější představitelka tohoto literárního proudu Johanna Sinisalo. Mnohoznačnost spojená s takovým pojmenováním není náhodná, neboť pro finské podivno je typické míšení různých žánrů a název odkazuje i k národní literární tradici. Množství magických prvků najdeme už v karelo-finském národním eposu Kalevale a stále živá je inspirace finskou a baltsko-severskou lidovou slovesností, zaklínadly i příběhy o přírodních živlech, dravých šelmách, mystikou opředených bažinách a „křížencích“ lidí a zvířat. Dalšími inspiračními zdroji jsou pak zejména žánry sci-fi a fantasy či díla magického realismu. Všechny tyto ingredience dodávají finskému podivnu specifický charakter a obdařují je mocí proměňovat příběhy vycházející ze zdánlivě známé a všední reality v příběhy značně znepokojivé…

LESNÍ LIŠKY

a další znepokojivé příběhy

Antologie finských fantastických povídek

Pistorius & Olšanská

Příbram 2016

LESNÍ LIŠKY A DALŠÍ ZNEPOKOJIVÉ PŘÍBĚHY

Antologie finských fantastických povídek

Edice Scholares

Svazek 49

Řídí Vladimír Pistorius a Petr A. Bílek

Vydání této publikace bylo podpořeno z prostředků stipendijního fondu Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze a grantem finské nadace FILI.

Český překlad vznikl v překladatelském semináři, který probíhal v oddělení finských studií Ústavu germánských studií FF UK v roce 2015 pod vedením Lenky Fárové a ve spolupráci s Violou Parente-Čapkovou, Janem Dlaskem a Timem Lainem. Kniha pak byla redakčně a vydavatelsky připravena v rámci semináře Nakladatelská praxe na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze.

Editorka Lenka Fárová ve spolupráci s Violou ParenteČapkovou, Janem Dlaskem a Timem Lainem

Překlad Martina Bendová, Kateřina Janoušková, Anna Jirásková, Laura Kauppinenová, Tomáš Pavelka, Soňa Wojnarová a Eliška Zoubková

Doslov Viola ParenteČapková, Jan Dlask a Lenka Fárová

Na obálce jsou použity ilustrace Nataliie Sychevské

Typografii navrhl a písmem Arno Pro vysadil Pavel Cindr

Odpovědní redaktoři Eliška Davidová, Věra Kučerová a Martin Simota

Ve spolupráci s Ústavem germánských studií a s Ústavem české literatury a komparatistiky FF UK vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská, Pražská 128, Příbram, roku 2016 jako svou 163. publikaci

128 stran. Vydání první

Copyright © 2008 by Pasi Ilmari Jääskeläinen, 1992 by Leena Krohn, 2015 by Anne Leinonen, 2010 by Tiina Raevaara, 2005 by Johanna Sinisalo, 1999 by Jyrki Vainonen, 1994 by Maarit Verronen

Translation © Martina Bendová, Kateřina Janoušková, Anna Jirásková, Laura Kauppinenová, Tomáš Pavelka, Soňa Wojnarová, Eliška Zoubková, 2016

Afterword © Viola Parente-Čapková, Jan Dlask, Lenka Fárová, 2016

Cover illustration © Nataliia Sychevska, 2016

Typography © Pavel Cindr, 2016

ISBN 978-80-87855-86-6 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-84-3 (MOBI)

ISBN 978-80-87855-62-1 (tištěná kniha)

www.pistorius.cz

JOHANNA SINISALO

TRANSIT

Vyšetřovatel: policejní komisař Lamminmäki / ve službě.

Věc: zvukový záznam výpovědi zadrženého Klause Antera Vikstena, podezřelého z násilného trestného činu, ve vazbě od 14. 7.

(Těžce oddechuje. Bouchnutí. Několikrát se zhluboka nadechne.)

Oukej, oukej. (Odmlčí se.) Oukej. Stejně na tom nezáleží, tak jako tak už sem asi zavřenej, takže mi to stejně nepomůže, i když mluvim, ne? Nahrává se to? Aspoň se to točí. (Nervózně se uchechtne.) Já vlastně ani nevim, z čeho mám bejt vobviněnej. Jedině tak z ničení veřejnýho majetku nebo něčeho takovýho. Ne z vraždy. Nejsem žádnej vrah. A už vůbec ne takovejhle vrah. Zatim nikdo nepochopil, co tady vykládám, a kvůli ničemu jinýmu bysem ani nespustil, ale musim vám ňák vtlouct do palice, že já nejsem žádnej zabiják, kurva. A taky že to celý bylo do poslední chvíle skvělý. Každá podělaná sekunda.

Přicházeli sme s Kaarinou a Hepem z ulice Sammonkatu. Celej večer sme jeli na speedu a zapíjeli to pivama a byli sme úplně na kaši. A strkali sme do sebe na trávníku a strašně sme se u toho řehtali. Byla to taková povznášející náladička, parádní matroš a vygumovaná hlava. A Kaarina s Hepem si chtěli někde dát další pivo, jenže já už neměl prachy a strašně sem chtěl zažít ňákej vodvaz. Něco jinýho než jenom sedět v ňákym podělanym pajzlu a chlastat pivo. Řikal sem si, že se pudu poflakovat někam kolem radnice a čeknu, jestli někdo nebude tam. Věděl sem, že Kapa a Remmi zrovna nejsou v base a že z nich by mohlo něco kápnout, ňákej matroš, nebo by mohli mít ňákej mejdan, nebo by mohla bejt ňáká jiná sranda. Neměl sem žádný prachy, to sem už řikal, ne? No, takže sem si to pak tak fajnově štrádoval do centra, no a u autobusáku proti mně přicházeli tři namakaný týpci v bílejch kalhotách s fešáckejma trikama vod Lacoste. Vono bylo furt dost teplo. Určitě eště tak pětadvacet stupňů, i když už bylo asi jedenáct večer. A ty lacosťáci na mě čuměli, jak sem šel proti nim, jako bysem byl ňákej vohnusák, a já sem měl v tý svý náladě tak debilní nápad, že sem se jich zeptal, jestli mi snad jako chtěj něco říct. A voni ať nevotravuju. No a na to sem přesně čekal a pořádně sem fláknul jednoho do ksichtu, až si z toho kecnul na zem. Lacosta dle mýho gusta, haha. A jenom sem viděl, jak se mu ty bílý kalhoty na zadku pěkně zasvinily. Ty další dva po mně skočili, ale já sem dost rychlej, zvlášť když sem zkoulenej. Zdrhal sem k autobusáku a nevěřil sem, že by se za mnou pustili. Jenže jeden z nich byl fakt sprinter. Sakra, jak já utíkal! Jen tak tak, že mě nechyt, měl sem ho v zádech, když sme běželi podchodem. Slyšel sem, jak dejchá, a úplně se to tam rozlejhalo. A pak sem zahlídnul policejní auto, jak vjelo druhou stranou dovnitř. A ten týpek na cajty začal křičet a mávat, a mně bylo jasný, že musim pryč, a to fofrem. A tak sem to před jednim autem vzal přes ulici a makal sem ke Stokáči, k tomu vobchoďáku. A tam stál akorát připravenej bus, šestnáctka, a zrovna když se řidič chystal zavřít dveře, naskočil sem dovnitř. Mám lítačku, takže sem ji vyhrabal a pípnul, bus sebou škubnul a dal se do pohybu a já věděl, že už je to na pohodu.

Sednul sem si, popadal dech a přemejšlel, kam bysem se moh zašít, aby mě nenašli. A když bus zastavil u starýho plavečáku, vypadnul sem ven a chvíli sem stál na tý zastávce. V hlavě mi hučelo a srdce mi bušilo jak blázen. A pak sem se jakoby nic vydal směrem k Amuri, páč sem si řikal, že už si mě s tou bitkou nikdo spojovat nebude, když prostě v klídku pudu timhle směrem. Byl sem blízko trati, přemejšlel sem, že se pomalu vrátim zpátky do centra, třeba k tý radnici. Tak sem zahnul doleva a chtěl se trochu projít po parku, abych měl jistotu, že už mě fízlové hledat nebudou. Vystoupal sem tam na vršek, sednul sem si pod jeden strom, kde byla trošku tma. A díval sem se na Černej záliv a poloostrov Särkänniemi, jak to tam eště svítí a žije, a z dálky to vypadalo jak ňáký mraveniště.

Zrovna sem si chtěl zapálit, když se vobjevila ta mladá. Proti temný vobloze to byla jenom postava, taková vyzáblina s krátkejma vlasama. A šla přímo ke mně. Byl sem si jistej, že si mě s někym spletla, páč si to ke mně štrádovala tak najisto, došla tam pod ten strom a sedla si vedle mě. Nic neřekla, jenom se mi koukala přímo do vočí. Eště nikdy se na mě nikdo takle nekoukal. A já se jí taky koukal do vočí, byly jak dva tunely, kerejm někde na konci blikaly světýlka – jinak to ale byly úplně normální voči – jenom mě sledovaly tak, že sem měl pocit, jako by mě někdo praštil pěstí do břicha. V ten vokamžik sem věděl, že to je ta nejúžasnější ženská, jakou sem kdy viděl. Nejúžasnější baba mýho života. Takže ta holka byla… (nejasné, hlas se mu zlomil). Nikdy bysem jí nemoh udělat něco takovýho, to bysem nemoh (nejasné). A pak promluvila. (Bouchnutí. Ztěžka oddechuje. Dlouhé ticho.)

Table of Contents

O KNIZE

Titulní list

Johanna Sinisalo: TRANSIT