Články literárního teoretika Petra A. Bílka, od roku 2007 pravidelně uveřejňované v kulturním časopise A2, jsou břitkou reflexí dění na naší kulturní, mediální a akademické scéně i vztahu současné společnosti k literatuře a vzdělanosti. Připomenou některé zásadní „případy“, které hýbaly českými médii, kritice neujdou ani média samotná. Lze je číst jako pouhé ironické časové glosy, mohou však být i zprávou o neblahém stavu naší kulturní každodennosti. Inflací slov se stírají hranice mezi banálním a podstatným, mezi privátním a veřejným; názory odborníků se ztrácejí v infotainmentu a celebrity vědí všechno. Veřejný prostor je zanášen haraburdím, které nikdo neodklízí a na které si pomalu zvykáme. Jenže stejně jako prase porcují řezníci, ani o kultuře a umění se nedá mluvit bez vzdělání a odbornosti.

Petr A. Bílek (*1962) je literární teoretik a kritik, od ukončení studia v roce 1985 působí v Ústavu české literatury a literární vědy (dříve Katedra české a slovenské literatury) na FF UK v Praze, devět let jej vedl. Na počátku 90. let vytvořil koncept tzv. generace osamělých běžců – mladých českých básníků a básnířek 80. let, jejichž poezii mapoval jako literární kritik. V letech 1994–1997 hostoval na Brown University, Providence (USA), po návratu se soustředil na systematičtější sledování literární teorie, zejména naratologie. Podílel se na sestavení antologie české poezie Pegasovo poučení. Antologie české poezie 1945-2000 (2002). V současnosti se zabývá např. jevy paraliteratury, problematikou ideologizace narativu či metodologií literárních dějin. Přispívá do řady literárních časopisů (Tvar, Česká literatura, Aluze, A2, Host), překládá angloamerické odborné eseje.

Z prací: „Generace“ osamělých běžců (1991), Stavitelé křídel. Průvodce současnou českou poezií (1991), Hledání jazyka interpretace: K modernímu prozaickému textu (2003), Proměny lyrického subjektu: Pár poznámek k vývoji české poezie posledních padesáti let (1992).

PETR A. BÍLEK

Mikešova aféra a jiné případy

Kapitoly o zaneřáděném kulturním prostoru

Tato kniha byla redakčně a nakladatelsky připravena v rámci semináře nakladatelské praxe na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze.

Text © Petr A. Bílek, 2013

Koláž © Miroslav Huptych, 2013

ISBN 978-80-87053-61-4 (papírové vydání)

ISBN 978-80-87855-01-0 (epub)

ISBN 978-80-87855-02-7 (mobi)

Pistorius & Olšanská

Příbram 2013

Tato kniha byla redakčně a nakladatelsky připravena v rámci semináře nakladatelské praxe na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze. Na její vydání laskavě přispěla Nadace Český literární fond.

Text © Petr A. Bílek, 2011

Koláž © Miroslav Huptych, 2011

ISBN 978-80-87855-01-0 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-02-7 (MOBI)

ISBN 978-80-87053-61-4 (papírová kniha, 2011)

Na jaře roku 2007 mne oslovila redakce kulturního časopisu A2 s nabídkou psát formou literárního zápisníku pravidelné glosy, které by se vyjadřovaly k tomu, co se „na kulturním poli“ právě děje. Přijal jsem tehdy tuto nabídku s odhodláním vyzkoušet si na chvíli vyprávěcí masku publicistovu. Časem jsem v tomto psaní míněném pro teď a tady našel jisté zalíbení, které k mému překvapení trvá již čtvrtým rokem. A tam, kde je zalíbení, dostavuje se časem i hrdopyšství. Proto mne pojala troufalá idea tyto časové glosy shromáždit. Ne proto, že bych věřil, že jejich obsah je nadčasový. Naopak právě a pouze pro jejich časovou příchuť: jako soubor dobových stop, které – chci doufat – vyjadřují a možná i reflektují určité rozměry kulturní každodennosti v éře, která skýtá dosti rysů, aby se současníkům jevila jako prapodivná.

Jak laskavý čtenář jistě snadno pochopí, spojníkem shromážděných glos je má setrvalá, možná až obsedantní představa důležitosti dobře udržovaného veřejného prostoru, a to předevšímv jeho kulturní a vzdělávací složce. Tento prostor se mi u nás v Česku zdá být v posledních letech průběžně víc a víc zaneřáděn haraburdím a svinstvem, které civilizovaný člověk do sdíleného prostoru nevnáší, a pokud už se to stát musí, pak je úzkostlivě po sobě uklízí. V našem „teď a tady“ si naopak na záplavu exkrementů zvykáme, učíme se je dovedně obcházet, ba zažíváme i potutelnou radost, když na výkal šlápne někdo jiný. Zaneřáděný kulturní prostor se pak stává politickým manažerům kultury a vzdělání dobrou záminkou pro návrh všeobjímajícího řešení: privatizaci čehokoli z veřejného prostoru, co je schopno produkovat finanční zisk bez ohledu na to, co to – z veřejných peněz či ze symbolického kapitálu – stojí.

Protože jde o zápisníkové komentáře „ke dni“, dělal jsem pro knižní vydání pouze dílčí stylizační a jazykové úpravy, ale texty jsem nijak neaktualizoval, nedopisoval do nich nové „případy“ ani jejich původní znění neseškrtával, byť jsem se třeba, jak ukázaly pozdější okolnosti, v diagnóze „případu“ poněkud mýlil. Těm, kteří to potřebují, připomínám, že zápisník je diskursem psaní, a proto ne všechny vyjádřené „myšlenky“ či argumenty musejí nutně odpovídat tomu, co si psychofyzická bytost Petr Bílek, nar. 6. 4. 1962, po celý život myslí. Některé názory mi zůstaly v hlavě jen na chvíli, jiné jsem nevlastnil vůbec a jsou pouze součástí osvojené narativně argumentační masky, kterou jsem si při psaní dané glosy na čas nasadil. Dovoluji si totiž domnívat se, že není ani příliš důležité, co si kdo o čem právě myslí; důležitější se mi zdá být naslouchat, jak která argumentace zní a k čemu její rozvíjení vede.

Shromážděné glosy nechtěly být výzvou k angažovaným kolektivním postojům, k hledání řešení a cest k nápravě. I bez nich už máme myslím dost návodů, příruček a směrnic, které z osobnosti činí pohůnka, jemuž je třeba neustále říkat „hot“ a „čehý“. Tyto glosy jsou vyjádřením mé frustrace, naštvanosti a zloby, jež se dostavují, když pozoruji, co se ve sféře naší soudobé kultury a vzdělanosti děje. Kromě jejich psaní si k úlevnému sebevyjádření ještě občas oblékám úbor pračlověka a v něm mlátím větví do stromů a vydávám neartikulované zvuky.

PAB

Hon na chobotnici: Prezident Klaus, myslivci a estetický objekt

Českým kulturním prostorem poslední dobou zavířily dvě zásadní události. Tvůrci večerníčkovského seriálu Madla a Ťap a s nimi potažmo i celá veřejnoprávní televize byli obviněni Českomoravskou mysliveckou jednotou ze znevážení mysliveckého obrazu i poslání a žádáni o omluvu, odstranění „vadného“ dílu či stažení celého seriálu. Pár týdnů poté obvinil prezident republiky z fušerství architekta Kaplického, jehož „artefakt“ (= projekt nové Národní knihovny v Praze) se mu „zdá být nesmírně nepokorný, svévolný, až arogantní“. Co mají obě události společné? Představitelé zájmového spolku a vrcholný představitel státu vynášejí soudy o sférách či žánrech, jež jsou na hony vzdálené jejich vzdělání i profesi. Útok na zobrazení myslivce ve večerníčku vychází z diskursu, jemuž jsou bližší úvahy typu „jak perfektně vábit na srnčí vábničky“ a informace, že „norci na 2 km délky toku snížili početnost raků o prokázaných 54 000 ks“, a proto je třeba najít způsob, „jak je lovit např. s pomocí pastí“. Je to svět, který žije touhami po „zamezení rozšíření psíka mývalovitého“.[1] A útok na chobotnici pochází z diskursu, který je diskursem politickým od hlavy až k patě, a proto neváhá využívat insinuace („znalci naznačují, že toho pan Kaplický zas až tolik nepostavil“) a hloupé rétorické manipulace („už jsem se setkal i s jedním živým člověkem – s jednou paní architektkou v Hradci Králové – kterému se návrh líbí“). Proč to ti „znalci“ jenom naznačují? Znalec je přece znalcem proto, že zná a umí své poznání formulovat. A proč už nevyždímat rétorickou figuru až na doraz a místo jedné architektky z Hradce nemluvit o jednom bláznovi z Bohnic?

Co z toho plyne? Nic originálního, ale závěr je to pořád truchlivý: zatímco jiné civilizační oblasti (věda, ekonomika) jsou vnímány jako prostory pro specialisty, kultura a umění jsou oblastí, kde pocit nevzdělaného laika stačí, protože on to tak prostě cítí. Zkuste jen ekonomům říci: princip DPH je svévolný, až arogantní. Zkuste říci myslivcům, že člověk, není-li úchylný, nemá proč srnu vábit. Řešení se ale nabízí. Myslivečtí funkcionáři by měli být vpuštěni do veřejného prostoru debaty o reprezentaci myslivce ve večerníčku pouze tehdy, prokáží-li obeznámenost s Barthesovou statí Efekt reálného a s Baudrillardovým pojmem simulacrum. Obojí jim bude užitečné jak pro pochopení zvrácenosti vábničky, tak i pro porozumění rozdílu mezi narativní a mimetickou funkcí prvku ve vyprávění, kterýžto funguje i v provedení tak neinvenčním, jako je seriál Madla a Ťap. A pan prezident by se před dalším představením v roli strážce národních hodnot měl prokázat elementární četbou základní literatury architektonické, urbanistické a estetické. Kdyby totiž kdy četl třeba Jana Mukařovského (např. v nedávno vydaných souborech Studie I a II) – abychom dodrželi jeho volání po zakotvenosti v naší zemi – došel by jistě k poznání, že to, co se mu zdá být arogantní, není a nemůže být artefakt, ale estetický objekt. Pokud mezi pojmy nerozlišuje, měl by se vyslovovat s pokorou laika, který „to“ prostě tak nějak cítí.

Ale alespoň jedna pozitivní zpráva z toho vyplývá: zpráva o podivuhodné a dnes snad už i nečekané síle umění. Desetitisíce reálných českých myslivců (výlet na webové stránky jejich sdružení doporučuji všem našim literátům, lingvistům, sémiotikům, etnologům a dalším: obsese s titulaturou, krkolomný zápas s mateřským jazykem i nádherné pojmosloví je třeba zkoumat), které vidíme na vlastní oči, jak v potu tváře otcovsky pečují v lesích o vše živé, se bojí jednoho pětivteřinového obrazu, odvysílaného jedenkrát jedním médiem, a to pro věkovou skupinu, jíž není mimetické čtení a chápání vůbec vlastní... A pan prezident se ke stavbě chobotnice přiváže „vlastním tělem“ (má tedy ještě tělo nevlastní, vypůjčené, projektivní?) jak protijaderní aktivisté u Temelína, již jsou mu jistě jinak zcela protivní... Jak dlouho tam přivázán setrvá? Bude zazděn do základů a jeho národovecké pojetí se tím ztělesní v duchu romantizující estetiky, pro niž je vlastní život největší básní? Přiváže se k chobotnici i ochranka, sbor poradců a hradní stráž? A přiváže se řetězem z pravé české oceli, anebo nějakým ocelovým šmejdem z EU?

Bohužel ale tato pozitivní zpráva není zprávou o síle umění. Je zprávou o nepochopení. O nepochopení toho, že ani o kultuře a umění se nemá mluvit bez vzdělání a odbornosti.

(A2, roč. 3, č. 22, 30. 5. 2007)

Table of Contents

Anotace

Titulní list

Předmluva

Hon na chobotnici: Prezident Klaus, myslivci a estetický objekt