Lubomír Doležel

Narativní způsoby v české literatuře

Pistorius & Olšanská

Příbram 2014

Lubomír Doležel

Narativní způsoby v české literatuře

Vydání druhé

Kniha vyšla jako 41. svazek edice Scholares,

kterou řídí Vladimír Pistorius a Petr A. Bílek.

Vydání bylo podpořeno z prostředků stipendijního fondu Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze.

Publikace byla redakčně a vydavatelsky připravena a do podoby e-knihy převedena v rámci seminářů Nakladatelská praxe a Příprava a vydání e-knihy pořádaných Ústavem české literatury a komparatistiky na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze.

Obálku navrhla Klára Horová.

Doslov Tomáš Kubíček.

Odpovědní redaktoři papírového vydání Šárka Blahoňovská, Dominika Doležalová, Stanislav Wimmer.

Ve spolupráci s Ústavem české literatury a komparatistiky FF UK

vydalo v roce 2014 nakladatelství Pistorius & Olšanská, Pražská 128, Příbram.

Copyright © Lubomír Doležel, 1993, 2014

Afterword © Tomáš Kubíček, 2014

ISBN 978-80-87855-31-7 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-32-4 (MOBI)

ISBN 978-80-87855-13-3 (papír)

www.pistorius.cz

Památce Felixe Vodičky

Předmluva k prvnímu vydání

Návrat domů je nutně návratem do minulosti. Tato kniha je návratem k pracím mého vědeckého „mládí“, v nichž jsem se snažil formulovat teorii narativního textu a zároveň ji aplikovat na českou výpravnou prózu. Od tohoto počátku až po dnešek nejdůležitější okolností mé vědecké dráhy bylo to, že jsem se nesetkal s tak podnětnou soustavou teoretického myšlení o literatuře, jako je poetika Pražské školy. Tato poetika, na rozdíl od pražské lingvistiky, nedosáhla mezinárodního uznání, jaké si zasluhuje. Přes úsilí několika oddaných propagátorů nebyla přijata do oficiální historie západního strukturalismu. Tím lépe, můžeme dnes říci. Kritika strukturalismu, na které vybudovali své pozice tzv. postrukturalisté, se netýká a nedotýká Pražské školy. Literární teoretikové a sémiotikové Pražské školy si uvědomovali a řešili ty problémy, jejichž zanedbání je podle postrukturalistického evangelia neodčinitelným hříchem strukturalismu. Zatímco dnes je nám vnucováno léčení, které je horší než sama nemoc, tradice Pražské školy nás vybízí pokračovat v rozvoji literární teorie a estetiky na základech vědecké, racionální epistemologie.

Byl jsem varován před překládáním vlastní, postarší práce. Zkušenosti dvaceti let nelze zapomenout. Proto je toto české vydání spíše přepracováním než překladem knihy Narrative Modes in Czech Literature, kterou v roce 1973 vydalo Nakladatelství Torontské univerzity. Rozpracoval jsem zvláště kapitoly první části, s přihlédnutím k teorii fikčních světů, která byla ve středu mého zájmu v posledním desetiletí.

Nebylo však možné vyrovnat se s novou literaturou o struktuře narativního textu a vypravěčských způsobech, která se v 70. a 80. letech nesmírně rozmnožila. Aspoň tedy připomínám nejdůležitější z těchto prací (přesné údaje lze nalézt v bibliografii): Greimas 1976; Chatman 1978; Haubrichs, vyd. 1978; Stanzel 1979; Lintvelt 1981; Banfield 1982; McKay 1982; Prince 1982; Genette 1983; Rimmon-Kenan 1983; Bal 1985; Martin 1986; Segre 1988.

Děkuji ředitelství Nakladatelství Torontské univerzity za svolení k českému překladu. Můj zvláštní dík patří starým přátelům a spolubojovníkům Miroslavu Červenkovi a Milanu Jankovičovi, jakož i šéfredaktorovi Vladimíru Novákovi, bez jejichž přispění by tato kniha nevyšla.

Toronto v prosinci 1991

Lubomír Doležel

ČÁST PRVNÍ: TEORIE

I. Typy narativních promluv

1. Strukturace narativu

Narativ je ve své textové struktuře nejsložitější z literárních druhů. Již starověká poetika rozpoznala tuto složitost. Diomedes, latinský gramatik 4. stol. p. Kr., vycházeje z podnětu Platónova, označil ve své Ars grammatica narativ (epopej) jako genus commune, tj. jako žánr, který slučuje promluvy „jednoduchých“ žánrů: básníkovu promluvu žánru lyrického (genus enarativum) a promluvy jednajících postav, charakterizující genus activum vel imitativum, tj. tragédii a komedii (viz Curtius 1948, 439–40). Moderní poetika popsala promluvový systém narativu detailněji a přesněji. Ruští formalisté a poformalisté i literární teoretikové Pražské školy rozpracovali problematiku vyprávění a „rozprávění“ (skazu), jakož i dialogu a monologu (viz zvláště Ejchenbaum 1918, Bachtin 1929, Vinogradov 1930, Vološinov 1930a, Mukařovský 1934, Vodička 1948). Angličtí a američtí kritikové se soustředili na vypravěčské „hledisko“ (point-of-view) (Lubbock 1921, Friedman 1955) a rétoriku (Booth 1961). Francouzští strukturalisté postihli další aspekty promluvové komplexnosti narativního textu, zejména jeho „kódy“ (Barthes 1970) a intertextuální vztahy (Kristeva 1970). Dílo Genettovo (1972) pak podalo syntetický model narativního textu.

Přes propracování a zjemnění teorie narativu v moderní poetice zůstává Diomedova opozice naším východiskem, protože vystihuje prvotní strukturaci narativního textu. Vyjádříme ji ve formuli (1):

T(N) → P(V) + P(P),

kterou budeme číst takto: narativní text T(N) je kombinace promluvy vypravěče – P(V) a promluvy postav – P(P). P(V) a P(P) tvoří opozici jak svými funkcemi, tak svou jazykovou výstavbou; první aspekt opozice postihneme funkčním modelem, druhý modelem textovým. Ve spolupráci těchto modelů, kterou budeme sledovat v kap. I a II, odvodíme systém možných narativních promluv, tj. vypravěčských způsobů a forem řeči postav.

1.1. Funkční model

Autor píše narativní text za tím účelem, aby vytvořil fikční svět; čtenář prostřednictvím narativního textu tento svět objevuje. V narativní komunikaci – která je osobitým druhem literární komunikace – se tedy narativní text uplatňuje jako prostředek konstrukce a rekonstrukce fikčního světa. Narativní fikční svět je mnohorozměrná významová struktura, jejímiž hlavními složkami jsou děj, postavy a prostředí (přírodní i kulturní). Zatímco mnozí čtenáři i kritikové čtou narativ výlučně pro jeho svět („obsah“) a procházejí textem jako nezbytnou, ale nezávažnou transparencí,[1] my budeme důrazně trvat na tom, že fikční svět je závislý na textu. Tvar fikčního světa je určen informací, která je explicitně nebo implicitně vyjádřena textem.

Formule (1) předpokládá, že narativní text pochází ze dvou promluvových zdrojů, z vypravěče a z postav. Tato dvojice však není stejnorodá. Postavy žijí a jednají ve fikčním světě, jsou, jak jsem už naznačil, jeho složkou. Vypravěč nemusí být obyvatelem fikčního světa, ale může být nad ním nebo mimo něj.[2] Tento „ontologický“ rozdíl mezi postavou a vypravěčem vede k rozdílu funkcí. Vypravěč je nositelem funkce konstrukční, je nutným prostředníkem autorova tvůrčího aktu. Fikční svět narativu se formuje především z té informace, která je dána ve vypravěčské promluvě. Druhou svou funkcí, funkcí kontrolní, vypravěč řídí celkovou výstavbu narativního textu. Tato funkce se nevztahuje na obsahovou stránku promluvy postav, vypravěč neurčuje, o čem postavy smí nebo nesmí hovořit či myslet. Znamená však, že promluva postav je včleněna do promluvy vypravěče. Tato hierarchie, jak uvidíme, má závažné důsledky pro jazykovou výstavbu narativního textu. Teď jen připomeňme, že se projevuje v dobře známých „vypravěčských poznámkách“, jakými jsou uvozovací výrazy (zejména verba dicendi), vyznačení tónu, tempa a intonace řeči a, v širším smyslu, i vyjádření neslovesného znakového konání postav.

Primární funkce postav jsou odlišné od primárních funkcí vypravěče. Postavy jsou určeny k funkci akční. Jako obyvatelé fikčního světa jsou schopny jednat (vykonávat akce), a tím se ve větší či menší míře podílet na rozvoji děje. Druhá funkce postav je interpretační. Ta vyplývá z toho, že každá postava je samostatný subjekt, který zaujímá osobitý postoj k fikčnímu světu, jeho událostem, prostředí a zejména k jiným postavám. V promluvě postav se interpretační funkce projevuje v komentářích, hodnotících soudech, vyjádření citů apod.

1.2. Textový model

Funkční model je nutným, ale ne dostatečným prostředkem k pochopení struktury a vývoje narativního textu. Musí být doprovázen modelem textovým, který vystihuje opozici P(V) a P(P) v termínech jazykové výstavby. Náš textový model má pragmatickou základnu. Vychází ze známého Bühlerova trojúhelníku, v němž vídeňský psycholingvista uvedl ve vztahy „účastníky“ řečového aktu – mluvčího (M), posluchače (P) a předmět sdělení (referent) (R). Z této trojice (která má úctyhodnou tradici jdoucí až k Platónovi) odvodil Bühler tři funkce promluvy: expresívní (E) – zaměření na mluvčího, apelativní (A) – zaměření na posluchače, a zobrazovací (Z) – zaměření na předmět sdělení. Tento systém, předložený v Bühlerově hlavním díle (1934), se stal východiskem moderní funkční lingvistiky, zejména její pražské verze (viz Mukařovský 1938; Jakobson 1960; srovn. Benveniste 1958). Pro mne je Bühlerův podnět východiskem k jiné, skromnější teoretické úvaze. V protikladu k trojrozměrnému textu T budu předpokládat jednorozměrný text T', ve kterém je zaměření na mluvčího i posluchače potlačeno a zůstává pouze zaměření na předmět promluvy. Jinými slovy, T' má pouze a výhradně zobrazovací funkci. Schéma č. 1 zachycuje opozici T/T'.

Table of Contents

Titulní list

Předmluva k prvnímu vydání

ČÁST PRVNÍ: TEORIE

I. Typy narativních promluv

ČÁST DRUHÁ: TEXTY