O KNIZE

Literárněhistorická studie Německá píseň o české Libuši – Obraz českého dávnověku v české a německé literatuře 19. století se zabývá reflexemi českého dávnověku v české, českoněmecké a německé literatuře. Soustřeďuje se na vývojové tendence pověstí o počátcích české země v beletrii i historiografické literatuře 19. století. Autor věnuje svoji pozornost zejména německojazyčnému zpracování pověsti o Libuši s jejími přesahy k dívčí válce. Práce představuje ojedinělou mezioborovou sondu do specifické problematiky budování národního mýtu a s tím spojené národní identity.

O AUTOROVI

Autor Ladislav Futtera (1990) je studentem magisterského studia Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze. Za jeho bakalářskou práci, která se stala základem této knihy, mu byla udělena Cena prof. JUDr. Karla Engliše.

Ladislav Futtera

NĚMECKÁ PÍSEŇ

O ČESKÉ LIBUŠI

Obraz českého dávnověku

v české a německé literatuře 19. století

Pistorius & Olšanská

Příbram 2015

Edice Scholares

Svazek 45

Řídí Vladimír Pistorius a Petr A. Bílek

Ladislav Futtera

Německá píseň o české Libuši

Obraz českého dávnověku v české a německé literatuře 19. století

Tato monografie vznikla v rámci Programu rozvoje vědních oblastí na Univerzitě Karlově č. 09: Literatura a umění v mezikulturních souvislostech, podprogram Literární brak: „triviální“ a „pokleslé“ žánry a podoby literatury z hlediska vývoje historického a z hlediska konceptů populární kultury, řešeného na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze. Byla také podpořena účelovým stipendiem a prostředky stipendijního fondu této instituce.

Publikace byla redakčně a nakladatelsky připravena v rámci semináře Nakladatelská praxe v Ústavu české literatury a komparatistiky Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze.

Recenzovali:

doc. PhDr. Hana Šmahelová, CSc.,

Mgr. Štěpán Zbytovský, Ph.D.

Odpovědní redaktoři tištěného vydání Jana Kašparová, Ondřej Sobotka,

Stanislav Wimmer

Vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská,

Pražská 128, Příbram, roku 2015 (tištěná podoba) a 2016 (e-kniha)

Vydání první

© Univerzita Karlova v Praze, Filozofická fakulta, 2015

Text © Ladislav Futtera, 2015

ISBN 978-80-87855-36-2 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-87855-85-0 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-86-7 (MOBI)

www.pistorius.cz

Pojďte a poslyšte pověsti dávných časů. Poslyšte o našem praotci, o předcích, jak přišli do končin naší vlasti a usadili se po Labi i po Vltavě i po jiných řekách této země.

Alois Jirásek: Staré pověsti české

U nás v Kateřinkách je to pravé historické jeviště. […] Je tu kněžna Libuše, za ruce se vodí s Přemyslem zahradou a dlaní se dotýká kmenů jabloní. Pak se s naší pomocí vyšplhá do koruny, dívá se dolů do města a volá: – Vidím město veliké, jehož sláva hvězd se bude dotýkati, a my se díváme spolu s ní a jsme osvíceni, vidíme to město i ty hvězdy. Je tu praotec Čech, který nás sem před mnoha a mnoha lety dovedl ze zemí orientálských, také on se šťastně houpá ve větvích a my mu slibujeme, že tato země se věčně po něm bude jazyk-brzy-nazývati.

Vladimír Macura: Ten, který bude

Předmluva

Když v roce 1813 mladý německý romantik Clemens Brentano vysvětloval, proč se rozhodl sepsat rozsáhlé drama, jehož hrdinkou učinil bájnou kněžnu Libuši, přiznal se, že české země vnímal jako dráždivě tajemnou, fantastickou krajinu: „Tak podivně ponurá a dobrodružně překlenutá a nepřístupně zrytá stála před mou obrazností má představa Čech a zejména Prahy jako podivná oblačná podoba kouzelného hradu, až mi v mých jinošských letech Musäus ve své lidové pohádce zjevil Libuši jako vysvobozenou pannu, jako smějící se plnou lunu.“

Tak jako sběratel pohádek Johann Karl August Musäus podnítil Brentanův zájem o Libuši, sehrál tento dnes již pozapomenutý osvícenec stěžejní roli při zrodu této studie. Jednoho dne ke konci mého prvního semestru studia na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy jsem se objevil v pracovně docentky Šmahelové a rozechvěle bázlivým hlasem, který mě usvědčoval, že jsem se poprvé odvážil využít konzultačních hodin, jsem ji žádal o předtermín ze základů literární historie. Nevím už přesně jak, ale od vyjednávání atestace řeč rychle sklouzla právě na Musäa, jehož pověsti o Krakonošovi jsem překládal v práci odevzdané předchozí rok v rámci Středoškolské odborné činnosti. Po více než hodinové debatě o německých osvícencích, pohádkách a Rýbrcoulovi jsem kromě ujištění, že předtermín bude, odcházel i se slibem vedení bakalářské práce.

Pod vyšehradskou skálou proteklo mnoho vody, než téma práce zakotvilo u zpracování pověstí o Libuši, Přemyslu Oráčovi a dívčí válce v literatuře českého a německého jazyka 19. století. Ještě více vody (včetně jedné povodně) uplynulo, než jsem konečně práci napsal a (pod poněkud nicneříkajícím titulem „Obraz českého dávnověku v historiografii a krásné literatuře 19. století“) v září 2014 obhájil. A poslední vodní spousty zdravily Libušino sídlo, zatímco jsem na výzvu profesora Bílka práci upravoval, rozšiřoval a přeformulovával pro potřeby knižního vydání.

Rád bych na tomto místě poděkoval těm, bez jejichž pomoci by tato kniha nikdy nevyšla. Největší dík patří doc. PhDr. Haně Šmahelové, CSc. z Ústavu české literatury a komparatistiky FF UK za podporu i za množství cenných a inspirativních rad. Za řadu fundovaných poznámek a připomínek děkuji Mgr. Štěpánu Zbytovskému, Ph.D. z Ústavu germánských studií FF UK. Za kontrolu latinských citátů a pomoc s jejich překladem vděčím PhDr. Janu Zdichyncovi, Ph.D. z Ústavu českých dějin FF UK. Prof. PhDr. Petru A. Bílkovi, CSc. a RNDr. Vladimíru Pistoriusovi děkuji za nabídku publikace textu a za jejich rady a doporučení, jimiž mě zahrnuli během příprav knižního vydání. Jak původní bakalářskou práci, tak tuto přepracovanou verzi jsem z valné části sepisoval v teple domova a v Knihovně germanistiky Ústavu germánských studií FF UK. V neposlední řadě proto děkuji svým rodičům a germanistickým knihovnicím za všestrannou pomoc, za pravidelné zásobování litry čaje a především za jejich nekonečnou trpělivost.

Ale Slované čeští, usazení pod samým Arkturem a oddaní uctívání model, žili jako kůň neovládaný uzdou, bez zákona, bez knížete nebo vládce a bez města, potulujíce se roztroušeně jako nerozumná zvířata, toliko širý kraj obývali. Konečně když byli postiženi zhoubným morem, obrátili se, jak pověst vypravuje, k nějaké hadačce se žádostí o dobrou radu a o věštecký výrok. A když jej obdrželi, založili hrad a dali mu jméno Praha.

Kristiánova legenda (přel. Jaroslav Ludvíkovský)

Úvod

V podtitulu této studie stojí: „obraz českého dávnověku“. Co však je takový obraz českého dávnověku? A co je vlastně dávnověk, s přívlastkem český? Jaké se s ním pojí představy? Do hry vstupuje otázka vztahu k (vlastní) historii a (vlastnímu) počátku. Vztahu komplikovaného a proměnlivého, mnohokrát interpretovaného a ještě vícekrát reinterpretovaného…

Vztah k minulosti jako širší ideový postoj prošel v průběhu „dlouhého 19. století“ dynamickým vývojem. Reflexe vlastních dějin se proměňovala jak v oblasti historiografie, tak v beletrii. V případě českých zemí navíc hrála důležitou roli okolnost, že se jednalo o krajinu dvou zemských jazyků (Landessprachen), dvou etnických společenstev, z nichž se vyvinuly dva moderní národy – Češi a Němci. Příběhy z českého dávnověku byly vyprávěním o počátcích české země, je proto logické, že je literárně zpracovávali autoři tvořící v obou zemských jazycích.

Na následujících stránkách si proto všímám obrazu českého dávnověku v literatuře české, českoněmecké a německé. Největší pozornost je věnována německojazyčným zpracováním látky, ukázky z českojazyčné literatury jsou vybírány s cílem poukázat na základní podobnosti a rozdíly mezi pojetím téhož tématu v literatuře českého a německého jazyka a zároveň se snaží postihnout základní vývojové tendence zpracování látky. Takovéto rozvržení je vedeno snahou zohlednit i většinou dosti opomíjené, paralelně vznikající, ale svým pojetím v podstatě konkurenční zpracování původem české látky v německojazyčném prostředí.

Samotnému výkladu budiž předsunuto několik poznámek. Bližší vysvětlení si především zaslouží pojem dávnověk. Míněno jím je období, jež bylo během 19. století chápáno jako přechodné pásmo na pomezí historie a pověsti. Tomuto vymezení zhruba odpovídá kapitola Báječné dějiny české v Dějinách národu českého Františka Palackého, tedy doba od příchodu praotce Čecha do Čech po první přemyslovská knížata.[1] Vzhledem k rozsahu materiálu se však zaměřuji na zpracování látky o Libuši s přesahy vymezenými zhruba Krokovou smrtí a dívčí válkou, neboť tyto příběhy zpracovává většina literárních děl tematizujících český dávnověk. Navíc právě Libuše se stane ústřední postavou českého národního mýtu.

Pozornost si zaslouží i časové vymezení. Většina sledovaných pramenů vznikla v 19. století. Pro postižení hlubších souvislostí a vývojových tendencí je však nutno zohlednit širší kontext a předchozí vývoj. Studii chronologicky vymezují události, jež vedly k zásadnímu přehodnocení vnímání látek z českého dávnověku. Analyzována je zde proto kritika Kroniky české Václava Hájka z Libočan Gelasiem Dobnerem z počátku 60. let 18. století, jež se bezprostředně týkala českého dávnověku a vlastně tak předznamenala přesun látky z historie do světa pověstí, a obrat k jazyku a k vyprávěním v pověstech, pohádkách a lidových písních v pracích Johanna Gottfrieda Herdera. Vývoj literárního ztvárnění pověsti o Libuši je sledován do 80. let 19. století. V této době uvedením Smetanovy opery Libuše vyvrcholila cesta příběhu k podobě posvátného českého národního mýtu. Nová vlna kritiky Rukopisu královédvorského a Rukopisu zelenohorského (dále: RKZ) Aloisem Vojtěchem Šemberou, Antonínem Vaškem a realisty kolem Tomáše Masaryka však záhy vedla k zpochybnění historicity Libuše.

Stav poznání

Ač je postava Libuše a okruh pověstí s ní spjatý významným, v období národního obrození symptomatickým motivem české kultury, nebyla hluboko do 20. století jejímu literárnímu obrazu věnována soustavnější pozornost. S vědomím dosud nedostatečného prozkoumání vývoje látky k tématu přistoupil roku 1969 František Graus v obsáhlé studii Kněžna Libuše – od postavy báje k národnímu symbolu, otištěné v Československém časopise historickém.[2] Graus sleduje genezi pověsti od nejstaršího „historicky zachyceného ,vystoupeníʻ pověsti“ v Kristiánově legendě po kritiku Rukopisů ze strany realistů. Jak podotýká, jeho cílem není podat vyčerpávající přehled děl o Libuši, nýbrž chce postihnout „obecný ráz rozvoje pověsti“.[3] Příhodná doba vzniku práce Grausovi umožnila odpoutat se od dobových schémat, což se projevuje v kritice Aloise Jiráska a Starých pověstí českých i Jiráskova novodobého vykladače Zdeňka Nejedlého. Do výkladu je okrajově zahrnuta i německá literatura, chybí však zmínka o literatuře českoněmecké. Těžiště Grausovy jinak velice přínosné práce však leží v období středověku, jemuž se Graus profesně věnoval.

Základní teze této studie poté Graus, již v německém exilu, použil v monografii Lebendige Vergangenheit z roku 1975, jež si všímala proměn adaptace látek z vlastního dávnověku v dějepisectví a beletrii v prostředí francouzském, německém a českém.[4]

Na dobu 19. století se soustředí studie Vladimíra Macury Sen o Libuši, otištěná roku 1998 v knize Český sen. V Macurově případě se jedná o sémiotickou analýzu postavy Libuše jako součásti českého národního mýtu. Studie je vybudována na zdůraznění kontrastu mezi českým národním mýtem, jaký zrodil Rukopis zelenohorský (dále: RZ), s důrazem na Smetanovu operu, a mezi německojazyčnými zpracováními, jež vycházejí z tradice Václava Hájka z Libočan. Macura se zvláště snaží upozornit na rozdíl mezi patetičností Libuše české a světskostí Libuše německé.[5]

Českému dávnověku v literatuře německého jazyka byla naposledy věnována zvýšená pozornost na přelomu 19. a 20. století, v období neoromantického zájmu o pohádku a pověst. V duchu pozitivistického shromažďování co největšího množství pramenů je vedena monografie rumunského germanisty Emanoila Grigorowitzy Libussa in der deutschen Dichtung z roku 1901.[6]

Grigorowitzovu práci rozsahem, penzem komentovaných pramenů i opravou některých chyb, jichž se Grigorowitza dopustil, překonala monografie pražského germanisty Arnošta Viléma Krause Stará historie česká v německé literatuře. Kraus si klade za cíl podat úplný přehled beletristických prací s tematikou „staré historie české“ v literatuře německého jazyka, tj. kromě autorů z německých zemí jsou komentována i díla českoněmecká. Starou historii Kraus dovádí až k obrazu Přemysla Otakara II., pro „český dávnověk“, jak jej zde vymezuji, jsou tak relevantní první čtyři kapitoly (Marbod, Sámo, Čech, Krok; Libuše; Dívčí válka; Vévodové pohanští).[7] Krausova monografie, příklad pozitivistické metody v dobrém smyslu slova, je nejúplnějším a nejsystematičtějším zpracováním obrazu českého dávnověku v německé literatuře. O aktuálnosti práce svědčí i její nedávné vydání v německém překladu.[8]

Politický a historický vývoj ve 20. století zapříčinil, že zájem o českoněmeckou literaturu a zpracování českých látek v německé kultuře se v literární vědě obnovil až po roce 1989. První vlaštovkou se hned v roce 1990 stala krátká studie Heleny Lorenzové Česká kněžna v německé literatuře, otištěná na stránkách Divadelní revue. Práce vyšla v rámci čísla tematicky zaměřeného na dějiny německého divadla v českých zemích, soustředí se tak pouze na dramatická zpracování pověsti o Libuši v německém jazyce.[9]

Stručný přehled česko-německých literárních styků, včetně zpracování látek z českého dávnověku v českoněmecké literatuře, přináší první svazek Přehledných dějin vztahů české a německo-české literatury v 19. století Josefa Peřiny.[10] Práce je zamýšlena jako studijní příručka, což vede k velice stručnému i značně výběrovému hodnocení pramenů.

V posledním čtvrtstoletí vzniklo také několik studií zabývajících se autory německojazyčných zpracování českých pověstí. Na české prvky v díle Franze Grillparzera se zaměřuje práce Lorenze Mikoletzkého Franz Grillparzer und (die) Böhmen.[11] Životopis Karla Egona Eberta, který se netýká pouze jeho literární tvorby, podává článek Zdeňka Hojdy Básník Vlasty, ředitel koněspřežky a osmačtyřicátník Karl Egon Ebert 1801–1882, otištěný roku 2001 v Dějinách a současnosti.[12] V rámci širšího tematického celku Český mýtus věnovala roku 1999 revue Souvislosti jeden okruh Clemensi Brentanovi a jeho hře Die Gründung Prags. Úryvkům z Brentanova dramatu a pasáži o tomto díle z monografie Arnošta Krause byla předřazena studie literárního historika Martina C. Putny Ztracený německý mýtus o Čechách. Putna kromě Brentanovy hry zmiňuje i širší souvislosti německojazyčných zpracování látky o Libuši.[13]

Martin C. Putna hovoří v souvislosti s Brentanem a Čechami o „nepotkání“.[14] Tento termín by bylo možné vztáhnout i na celý obraz českého dávnověku v německém jazyce, přinejmenším pokud jde o překlady do češtiny. V době před nacionalizací mýtu překlady z němčiny česká společnost nepotřebovala, německý jazyk byl přirozenou součástí kulturní výbavy. Po celé 19. století se tak jediným překladem práce s motivy z českého dávnověku z němčiny do češtiny stal předzpěv epické básně Wlasta Karla Egona Eberta. V překladu Václava Hanky se roku 1828 objevil na stránkách Časopisu Společnosti wlastenského museum w Čechách (čili Musejníku).[15]

Větší počet překladů s sebou v podstatě uměle přinesla až doba krátce po vytvoření Protektorátu Čechy a Morava, kterou v české kultuře provázel významný apologetický obrat do historie. Na historickou tradici, jež měla posílit národní vědomí v nelehkých dobách, se odvolávaly také sborníky textů zahraničních spisovatelů o českých zemích, které edičně připravoval germanista, pražský Němec Vincy Schwarz. Do knihy s příznačným titulem Věčné Čechy z podzimu 1939, jež se zaměřovala na ukázky z německé literatury, byly zahrnuty úryvky z Brentanova dramatu Die Gründung Prags, z tragédie Zachariase Wernera Wanda, Königin der Sarmaten, ze hry Franze Grillparzera Libussa, z Ebertova eposu Wlasta a kompletní Herderova báseň Die Fürstentafel. Většinu ukázek přeložil Pavel Eisner, jenž se musel skrývat pod pseudonymem Karel Babor. Die Fürstentafel, čili Knížecí stůl do češtiny přebásnil Antonín Hartl.[16] Roku 1940 Vincy Schwarz vydal obdobně koncipovaný sborník věnovaný textům zahraničních spisovatelů o Praze s titulem Město vidím veliké. Do něj zařadil zkrácený překlad stati Clemense Brentana z časopisu Kronos, v níž básník líčí dojmy, jakými na něj zapůsobila Praha, jež mu následně posloužily za inspiraci při sepisování dramatu Die Gründung Prags.[17] Brentanovy texty z obou sborníků byly přetištěny až roku 1999 v již zmíněném časopise Souvislosti.

Table of Contents

O KNIZE

O AUTOROVI

Titulní list

Předmluva

Úvod

Stav poznání

Historický rámec a metodologie

Konec paradigmatu

Libussa

Libuše a české země

Cesta k národnímu mýtu

Seznam pramenů a použité literatury