Publikace vychází v rámci semináře nakladatelské praxe na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze.

Translation © Dina Arshinskaya, Anna Černá, Irena Čížková, Anna Fričová, Aneta Krausová, Michaela Kreuzová, Kateřina Lhotová, Asja Mejtuv, Magdaléna Nováková, Petr Poborský, Irina Ruchkina, Miroslav Tomek, Rostislav Valvoda, 2010

Afterword © Stanislav Rubáš, 2010

Editor © Stanislav Rubáš, 2010

Typography © Lubomír Šedivý, 2010

ISBN 978-80-87053-72-0

Na volební schůzi místního výboru stanice N. se člen svazu Mikula dostavil ožralý jako doga. Masa pracujících křičela: „To je nepřípustné!“ Avšak jeden ze zástupců okrskového oddělení Čeky vystoupil na obhajobu Mikuly a vysvětlil, že opilství je společenská choroba a že do výboru může být zvolen i kořala.

Od našeho dělnického dopisovatele

Prolog

„Vyveďte to opilé individuum! To je nepřípustné,“ volala masa pracujících.

Předseda se střídavě zvedal a zase usedal, jako na pérku.

„Tímto předávám slovo,“ zakřičel a rozpřáhl ruce. „Ticho, soudruzi!“

„Předávám slo… soudruzi, ticho! Soudruzi!… Já vás prosím, vyslechněte zástupce okrskového oddělení Čeky…“

„Pryč s Mikulou,“ křičel dav, „proti takovým živlům je třeba rázně zakročit!“

Řečník se vynořil zpoza předsednického stolu. Na jeho obličeji se pohupoval vlídný úsměv. Davem proběhla ještě poslední vlna rozhořčení, než docela ztichl.

„Soudruzi!“ zvolal řečník příjemným barytonem.

„Již vzhůru, psanci této země!

v hromu zní rachotu.

V odpověď temně

hlasy zní milionů: Už jsme tu!“

Takový přístup mase neobyčejně zalichotil.

„Páni, on mluví ve verších!“

„Chlebodárče náš!“ vykřikla nějaká stařenka a zavzlykala. Hned nato ji vyvedli a tajemník pokračoval:

„Nač ten povyk, slavné shromáždění?“

„Kvůli Mikulovi,“ odpověděla masa.

„Pryč s ním! Hanba!“

„Soudruzi, právě o Mikulovi chci mluvit.“ „Správně, jen do něj! Alkoholik jeden!“

„Především si musíme položit jednu základní otázku. Je zde přítomný Mikula skutečně opilý?“

„Cože?“ znovu zahučela masa.

„Nu dobrá, je opilý,“ připustil řečník. „O tom, drazí soudruzi, není pochyb. Pak tu ale vzniká jedna závažná otázka společenského rázu. Co je, abych tak řekl, příčinou toho, že je vážený člen svazu Mikula opilý?“

„Někde slavil,“ odpověděla masa.

„Omyl, milí spoluobčané, v tom to není. Původ tohoto zla musíme hledat mnohem hlouběji. Náš Mikula je opilý, neboť je… nemocný.“

Masa stála jako opařená. Brunátný Mikula otevřel jedno velmi zakalené oko a vyděšeně pohlédl na řečníka.

„Inu je to tak, milí soudruzi, alkoholismus totiž není nic jiného než civilizační choroba. Nijak se neliší od tuberkulózy, syfilidy, moru, cholery a… a proto dřív, než začneme řešit Mikulu, se zamysleme nad tím, co to vlastně opilství je a kde se vzalo. Kdysi dávno, soudruzi moji drazí, veliký kníže Vladimír, zvaný pro svou lásku k alkoholickým nápojům Rudé sluníčko, zvolal: ‚Pití je naše radost‘“

„Ten na to kápnul!“

„Přesně tak. Teprve naši historikové náležitě docenili výrok velikého knížete a také si sem tam přihnou, protože, jak sami říkají: ‚Vodka mysl rozjasní, historii objasní!‘“

„A co bylo s knížetem?“ ptala se masa, kterou výklad evidentně zaujal.

„Umřel, holoubci moji, vodka ho zabila,“ vysvětlil s lítostí v hlase vševědoucí řečník.

„Byl to svatej muž!“ vypískla nějaká stařenka. „I když sťatej, přece svatej.“

„Netahejte nám sem ty svý náboženský bludy, teta,“ zaprotestoval řečník. „My tu žádný svatý nepotřebujeme. Kde jsme to skončili, soudruzi… Ano, od smrti knížete Vladimíra se v buržoazní společnosti už devět set let v jednom kuse chlastá. Pijou všichni bez rozdílu, ušetřeni nejsou ani kojenci a sirotci. ‚Umírněné pití, dlouhé žití!‘ nabádal věhlasný básník buržoazního období Ivan Sergejevič Turgeněv. A pak tu máme celou řadu nejrůznějších lidových přísloví opěvujících alkoholismus, jako například ‚alkohol nešatí, ale zahřeje‘, ,řeči se vedou, vodka teče‘, ,vodka podporuje zpěv, voda hněv‘, ,alkohol rozvazuje jazyky‘. Kdo si vybaví další příklad?“

„Čaj není vodka, nedá se pít na litry!“ odpověděl povzbuzený dav.

„Správně, merci. ‚S jednou lahví daleko nedojdeš‘, ,i ta slípka musí pít‘ ,pil – umřel, nepil – umřel taky‘, ,když si trošku přihneš, problémům se vyhneš…‘“

„Co s námi bude, ví jenom Bů-ů-ůh…“ zavyl zpitý, poklimbávající Mikula.

„Žádám nemocného soudruha, aby na schůzi nezpíval,“ řekl zdvořile předseda. „Pokračujte, soudruhu.“

„,Budeš-li pít zbožně, synu,‘“ pokračoval zástupce Čeky, „,nedostaneš kocovinu‘, ,nepudeme spát, až ráno v šest, každej flamendr má v těle čest‘, ,po kalíšku dáme, pak si zazpíváme, po kalíšku, po kalíšku‘, ,hoja hoj, hoja hoj, alkohol je síly zdroj‘, ,ejchuchu‘!“

„Kampak?“ vyštěknul předseda. Pět lidí se pokradmu vyplížilo z davu a proklouzlo dveřmi.

„Už to nemohli vydržet,“ vysvětloval řečí stržený dav, „přesvědčil je. Běželi do výčepu, dokud je ještě otevřeno.“

„No prosím!“ hřímal řečník. „Sami vidíte, jak hluboce je tahle společenská choroba zakořeněná.

Avšak nezoufejte, soudruzi. Vezměte si například našeho věhlasného samorostlého génia osmnáctého století Lomonosova, který velice rád experimentoval nejen s lihem, a přece z něj vyrostl vynikající vědec a soudruh, který má dnes pomník před budovou univerzity v Mochové ulici. Takto bych mohl uvádět ještě mnoho příkladů slavných lidí, ale už nechci. Tímto končím svůj projev, nyní přejdeme k volbám…“

Epilog

…načež masa pracujících zvolila do místního výboru věhlasného alkoholika, který hned druhý den seděl namol opilý na nádraží a bavil okolní čumily historkami o tom, že pít je dovoleno, jenom je třeba to dělat s rozvahou.

Z téhož příspěvku dělnického dopisovatele

15. dubna 1925, Gudok

Na jedné železniční stanici jsem navštívil pojízdnou knihovnu, kde knihovník v „rudém koutku“ provozoval i výčep.

Od našeho dělnického dopisovatele

„Račte! Tamhle je volno. Hned vám to tam utřu. Co si dáte? Pivečko nebo nějaké počteníčko?“

„Vasjo, knihčepní se ptá, co chcem… Knížku nebo pivo?“

„Pro mě ča… časák a chlebíček.“

„Časopisy nevedeme.“

„Kurňašopa, jak nevedeme?“

„Takový výrazy si vyprošuju.“

„Já důra… důrazně protestuju!“

„Buď vod tý lásky a hoď nám sem dvě velký piva!“

„Azbuku, dílo soudruha Bucharina, máte?“

„Zrovna ho přivezli. To si dáte, je to lahůdka! Gerasime Ivanoviči, jednoho Bucharina a jedno světlý!“

„Slanečky s kaviárem.“

„Ty slanečky byly pro vás?“

„My bysme chtěli něco ke čtení.“

„A co by to mělo být?“

„No, třeba toho Gogola.“

„Vy ho chcete domů? Domů nepůjčujeme. Konzumovat, chci říct číst můžete jenom tady.“

„Objednal jsem si řízek. Jak dlouho na něj ještě budu čekat?“

„Hned. Nevím, kam dřív skočit. Erfurtskej program vám za chvíli přinesou ze skladu.“

„Zdar, pánové!“

„No nazdar! My jsme tu už vod rána. Čteme na zdraví!“

„Koukám, že už máte pěkně načteno. Čím jste se tak zřídili?“

„Kritikem Bělinským.“

„Tak na kritika!“

„Na zdraví předsedy našeho koutku! A poprosím dva exempláře stoličný.“

„Moment! Doneste nám šunku. A pro kluka něco o Komsomolu, ať se vzdělává.“

„Mohu nabídnout Dějiny hnutí.“

„No tak sem s tím Hnutím, ať si kluk počte.“

„Já ze všech spisovatelů nejvíc zbožňuju Trjochgorného.“

„Slavnej člověk. Zdobí všechny zdi, dokonce i na lahve se dostal.“

„Náš Gerasim Ivanovič poskakuje jako orel.“

„Dobroditel náš! Každého obšťastní, každému donese…“

„Učiněný anděl!“

„Gerasime Ivanoviči, jménem skupiny čtenářů před vámi smekám.“

„Nemám čas, chlapi… Pij… totiž čtěte, prosím.“

„Člověk umře a neštěkne po něm ani pes…“

„Zmizí pod drnem… už nikdy se nepoveselí… s kamarádama!“

„Nalej… nalej nám!“

7. října 1924, Gudok

Table of Contents

O prospěšnosti alkoholismu

Knihčepní

Egyptská mumie

Génius

Pohár života

Otec mučedník

Lékárna

Rušná jízda

Syfilida k svátku

Jak se Uher oženil

Úvé a úenvé

Baudotky

Těžký život nástěnky

Bludný Holanďan

Tři mučírny

Made in England

Kyjev

Dopis vládě SSSR

Ediční poznámka