Drama rodiny žijící osaměle na malém ostrově ihned zaujme čtenáře archetypální silou vyprávění o lidech zápasících s drsnou přírodou. Hlavní hrdinkou románu, opírajícího se o skutečný příběh, je Ingrid, dcera rybáře Hanse Barrøye. Hans se svou ženou Marií, sestrou, stárnoucím otcem Martinem a malou Ingrid jsou zpočátku jedinými obyvateli ostrůvku Barrøy u severozápadního pobřeží Norska. Aby obstáli, musejí využít každou příležitost, kterou jim jejich domov a vody, jež jej obklopují, nabízejí. Hans se nechává najímat na nebezpečný sezónní lov tresek u pobřeží Lofot, ostatní chytají a suší ryby, sbírají kajčí peří a racčí vejce, starají se o nevelké stádo dobytka. A v tomto osamělém a zamlklém světě se v letech 1913–1928 odehrává Ingridino dětství a dospívání. Když příběh začíná, jsou jí pouhé tři roky…

Román okamžitě po svém vydání v roce 2013 vzbudil pozornost, sklidil nadšené kritiky, obdivující autorův suverénní vypravěčský styl, a vydobyl si přízeň čtenářů. Během necelých dvou let od vydání je již přeložen do jedenácti jazyků a v samotném Norsku se ho prodalo přes 100 000 výtisků. Český překlad románu se dostal do nejužší nominace na cenu Magnesia Litera 2015.

Roy Jacobsen (1954) patří mezi uznávané norské spisovatele, je autorem téměř dvaceti románů, svazků kratších próz a knížek pro děti a nositelem mnoha literárních cen. Debutoval na počátku osmdesátých let 20. století sbírkou povídek Život v zajetí (Fangeliv, 1982). Pozornost kritiků i čtenářů však vzbudil hlavně svým objemným románem Vítězové (Seierherrene, 1991), za nějž byl poprvé nominován na Cenu Severské rady za literaturu. Ve dvougeneračním rodinném příběhu zachycuje, jak se chudé agrární Norsko ve 20. století proměnilo v postindustriální společnost blahobytu, v níž však osobní identita jedinců musí čelit velkému tlaku. Druhou nominaci na Cenu Severské rady mu vynesl historický román Mráz (2003). Česky vyšel jeho román Dřevaři (Hoggerne, 2005, česky 2010), který se v roce 2009 dostal do nejužšího výběru prestižní ceny International IMPAC Dublin Literary Award, a novela Zázračné dítě (Vidunderbarn, 2009) volně navazující na román Vítězové. Jeho knihy jsou přeloženy do dvaceti šesti jazyků.

Ostrov

Roy Jacobsen

Z norštiny přeložila Jarka Vrbová

Pistorius & Olšanská

Příbram 2014

Tato publikace byla vydána s laskavou finanční pomocí nadace NORLA a Ministerstva kultury České republiky.

This translation has been published with the financial support of NORLA and the Ministry of Culture Czech Republic.

Z norského originálu De usynlige vydaného nakladatelstvím Cappelen Damm v roce 2013

přeložila Jarka Vrbová

Autorem fotografie na obálce je Frode Steen

Obálku navrhla Klára Horová

V roce 2015 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská, Pražská 128, Příbram

Odpovědný redaktor papírového vydání Tomáš Vrba

The original title: De usynlige

Copyright © CAPPELEN DAMM AS, 2013

Translation © Jarka Vrbová, 2014

ISBN 978-80-87855-44-7      (EPUB)

ISBN 978-80-87855-45-4      (MOBI)

ISBN 978-80-87855-99-7      (papírové vydání)

1

Jednoho bezvětrného červencového dne kouř stoupá přímo vzhůru. Dva veslaři vezou pastora Johannese Malmbergeta na ostrov, kde čeká rybář a rolník Hans Barrøy, právoplatný majitel stejnojmenného ostrova a hlava jediné rodiny, která tam žije. Stojí u jednoduchého přístaviště, které postavili jeho předkové z oblých kamenů, a pozoruje blížící se člun, napjaté svaly na zádech obou veslařů a za jejich černými čepicemi se štítkem usměvavou vyholenou pastorovu tvář.

Když se přiblíží na dostatečnou vzdálenost, zavolá:

„No ne, to je nám vzácná návštěva.“

Pastor se ve člunu postaví a pohledem přejíždí po pobřeží a loukách, jež se táhnou až ke stavením chráněným nepatrným hájkem, poslouchá křik racků bílých i černých, kteří sedí na skaliskách a kejhají kvak-kvak jako husy, pozoruje rybáky a další promenující se vodní ptáky, jak pod tvrdými slunečními paprsky klovou do sněhobílých pobřežních pláží.

Vystoupí na břeh a nejistým krokem udělá pár kroků po pevné zemi, otočí se a spatří něco, co ještě nikdy neviděl, svůj rodný dům pod horami na Hovedøya, jak je vidět odsud z Barrøy, rozeznává obchodní stanici, krám, celou osadu, lesíky a přístav se čluny.

„Jak to, že odsud není vidět fara?“ Hans Barrøy na to:

„Ale je, já ji vidím.“

„Asi máte lepší zrak než já,“ řekne pastor a nespouští oči z ostrova, kde působí posledních třicet let, ale ještě nikdy ho neviděl z tohoto nezvyklého místa.

„Dyk jste tu taky nikdy nebyl.“

„Je to dvě hodiny veslování.“

„Máte přece i plachtu,“ říká Hans Barrøy.

„Je bezvětří,“ namítne pastor, pohled stále upřený k domovu, neboť pravda je taková, že má z moře smrtelnou hrůzu a teď je celý roztřesený a rozrušený z toho, že tu pokojnou plavbu ve zdraví přežil.

Veslaři si vytáhli dýmky, sedí k nim zády a kouří. Farář konečně podá Hansovi ruku a zároveň si všimne ostatních členů rodiny, kteří mezitím sešli k vodě, Hansův starý otec Martin, vdovec, žena mu zemřela už před deseti lety, pak Hansova svobodná, o mnoho let mladší sestra Barbro. A Maria, vládkyně ostrova, která vede za ruku tříletou Ingrid. Všichni jsou ve svátečním, jak pastor spokojeně zjišťuje, asi viděli člun, když objížděl Vydří skálu, která teď při pohledu na sever připomíná černý klobouk.

Pastor zamíří ke stojícímu hloučku, všichni mají pohled upřený do trávy, podává jednomu po druhém ruku, nikdo se neodváží k němu vzhlédnout, ani starý Martin, který si sundal červenou pletenou čepici. Jako poslední bere pastor za ruku Ingrid a s potěšením v duchu konstatuje, že má čisté, bílé ruce, dokonce ani smutek za nehty, nemá je ani okousané, ale krátce ostříhané, a s malými ďolíčky tam, kde postupem času vystoupí klouby. Podrží chvíli v ruce ten malý klenot a pomyslí si, že se brzy promění v tvrdě pracující ženskou ruku, ve šlachovitou a udřenou ruku barvy země, v ruku mužskou, a bude připomínat kus dřeva, ve který se tady dřív nebo později promění všechny ruce, a řekne:

„Tak pověz, maličká, věříš v Boha?“

Ingrid neodpoví.

„To ano, věří,“ řekne za ni Maria, která jako první pohlédne hostu do očí. A pak se pastor vrátí ke svému novému objevu a vzrušeně pokročí kolem přístřešku na lodě kousek dál od břehu, odkud je výhled ještě lepší.

„Propána, teď vidím i faru.“

Hans Barrøy popojde dál a řekne:

„A odsud uvidíte i kostel.“

Pastor chvatně stoupá za ním, zastaví se a obdivuje bíle natřený kostel, který zasvítil jako vybledlá poštovní známka pod černými horami, na nichž poslední skvrny sněhu připomínají vykotlané zuby ve starých ústech.

Kráčejí dál a mluví o křtu, rybolovu a kajčím peří a farář je z ostrova Barrøy přímo nadšený, z domova se přitom na horizontu jeví jako pustá černá skála, ale jak teď pastor na vlastní oči vidí, musí ve jménu Božím připustit, že je to jedna zelená zahrada, jako asi mnoho dalších ostrovů, kde také žijí jen jedna či dvě rodiny, třeba Stangholmen, Sveinsøya, Lutvær, Skarven, Måsvær nebo Havstein, na každém jen pár lidí, kteří hospodaří na tenké vrstvě půdy, rybaří v hlubokých vodách oceánu a živí děti, jež vyrostou a hospodaří na stejné půdě a loví ryby ve stejných hlubinách. Tohle nejsou žádné jalové a zahořklé ostrovy, je to šňůra perel či zlatý řetízek, jak barvitě líčí ve svých nejlepších kázáních. Naskýtá se tedy otázka, proč nepřijede častěji.

Odpovědí je moře.

Pastor je suchozemská krysa a jen málo dní v roce je takových jako tento, čekal na něj celé léto. Jak stojí u paty trávou porostlého mostku do stodoly a obhlíží svou nekonečnou farnost, kde má Bůh své pevné místo už od středověku, přepadne ho náhle pocit, že vlastně nevěděl, jak ta jeho farnost vypadá, až teď, a skoro ho to podráždilo, jako by měl po všechna ta léta na očích závoj nebo byl obětí celoživotního podvodu, a to nejen co se týče rozlohy své farnosti, ale i vlastního duchovního působení – opravdu není větší?

Ta myšlenka ho naštěstí spíš zneklidňuje, než drásá, metafyzika oceánu, kde všechny vzdálenosti klamou, ho málem znovu odvede jinam, ale hned se vydá zpátky a vrací se k rodině, stařec už má zase čepici na hlavě, přímo za ním stojí vysoká Maria a hřmotná Barbro, již pastor svého času nemohl z nejasných pohnutek konfirmovat, zamlklé dítě Boží uprostřed oceánu na ostrově, který, jak se ukazuje, je čirý drahokam.

Pustí se do hovoru o nadcházejícím křtu tříleté Ingrid s dlouhými vlasy barvy dehtu, s jasnýma očima a s nohama, které jistě poznají boty až hluboko v říjnu. Kde se vzaly ty oči, v nichž není ani stopy po tupé hlouposti chudoby?

Jedním dechem, skoro v euforii, se zmíní, že mu bude potěšením, jestliže uslyší na křtu zpívat Barbro, pokud si dobře pamatuje, má krásný hlas…?

Celá rodina náhle zrozpačití.

Hans si vezme faráře stranou a vysvětluje mu, že Barbro má sice krásný hlas, to ano, ale neumí příslušné písně, vydává jen tóny, o kterých se domnívá, že se hodí, a ty se také podle jejich soudu hodí, ale je to zároveň důvod, proč nebyla v patřičném věku konfirmována, kromě několika dalších důvodů, jak si pastor jistě pamatuje.

Johannes Malmberget o tom dál nemluví, má naopak jinou otázku, kterou by rád Hansovi položil. Jde o ten záhadný nápis na náhrobním kameni, který mu dělá starosti od té doby, co pod něj uložili Hansovu matku, verš vyrytý podle jejího přání, ale na náhrobní kámen se nehodí, je dvojznačný a takřka nepokrytě hlásá, že život nemá cenu žít. Když však Hans neodpoví nijak uspokojivě ani na to, převede pastor řeč na peří a zeptá se, zda nemají nějaké na prodej, potřebuje doma dvě nové přikrývky a zaplatí víc, než by dostali na výročním trhu nebo na stanici, kajčí peří se vyvažuje zlatem, jak se u nich říká…

Konečně můžou probírat něco praktického a konkrétního a vejdou do domu, Maria prostřela stůl v parádním pokoji a po kávě s lívanci a dojednaném obchodě pastora ovládne klid a pocit, že teď se mu dostává největší milosti, a tou je spánek, načež se mu oči zavřou a dech se prohloubí a prodlouží. Sedí v Martinově houpacím křesle s rukama v klíně, spící pastor u nich doma, pohled na něj jim připadá lichotivý a legrační zároveň. Sedí celou dobu kolem něj, dokud neotevře znovu oči, netrhne sebou a nevyskočí. Vypadá, jako by nevěděl, kde je. Pak se ale rozvzpomene a ukloní se. Jako by děkoval. Nevědí, za co jim děkuje, a on neřekne ani slovo, oni ho doprovázejí ke člunu a pozorují, jak si sedá na hromadu sítí na zádi, vedle sebe položí pytel peří a malý soudek racčích vajíček a znovu zavře oči, takže se zdá, že ve chvíli, kdy je opouští, spí. Kouř pořád stoupá přímo k obloze.

2

Všechno cenné na ostrově pochází odjinud. Kromě půdy, ale kvůli ní tady nejsou, toho jsou si obyvatelé bolestně vědomi. Hans Barrøy zlomil poslední násadu kosy a musí přerušit senoseč. Novou si nemůže vyřezat z místního zdroje, pokud má být z jasanu, protože ten tu neroste. Buď si tedy může jasan koupit na stanici, anebo si násadu vyrobit z jiného druhu dřeva a mít ji zadarmo.

Položí list kosy na sušák, kráčí po travnaté cestě k přístavišti, spustí člun na smaragdově zelenou hladinu a chystá se do něj naskočit, rozmyslí si to však a vrátí se ke stavení, kde u jižní stěny sedí Maria a záplatuje kalhoty. Když Hans vyjde zpoza rohu, vzhlédne.

„Kde je holka?“ zeptá se jí přehnaně hlasitě, protože ví, že Ingrid ho viděla a schválně se schovala, aby ji musel hledat, a až ji najde, aby se s ní zatočil dokola.

Maria pokyne ke sklípku na brambory. Otec opět nahlas řekne, že by s ním stejně nemohla, on teď musí zajet na Lesní ostrov, pustí se znovu k molu a neujde ani pár metrů, když za sebou uslyší její kroky a v pravý okamžik si dřepne, aby mu mohla skočit na záda, chytnout ho rukama kolem krku a výskat, dá se do běhu jako kůň a vydává zvuky, k jakým se odhodlá, jen když jsou spolu sami.

Ten její smích.

Zeptá se jí, jestli si mají vzít kožešinu.

„Ano,“ odpoví děvče a zatleská.

Dojde do boudy pro ovčí kožešinu a položí ji na záď člunu, takže vypadá jako lůžko, znovu vyskočí na břeh a odnese ji na palubu, ona se protáhne na místo a opře se zády o příčku na zádi, aby viděla, jak vesluje, dívá se i přes okraj lodi, otáčí hlavou ze strany na stranu a malé prstíky jako bílí červíci svírají dehtem napuštěné borty.

Ten její smích.

Hans vesluje kolem mysu, mezi nesčetnými ostrůvky a čnějícími balvany a vybírá si nejrychlejší cestu na Lesní ostrov, povídají si o křtu před třemi týdny, kostel kvůli osmi dětem z ostrovů bohatě vyzdobili, Ingrid jako jediná mohla přijít ke křtitelnici po svých a vyslovit své jméno, když se pastor zeptal, jak se dítě bude jmenovat. Pak jí otec řekne, že už je dost velká na to, aby takhle jako mimino ležela na ovčí kožešině, mohla by být trochu užitečná, co takhle veslovat nebo zkusit spustit šňůru, aby chytli tresku nebo dvě, a tak nevážili cestu jen kvůli kosišti.

Odmlouvá mu, že se jí nechce být velká, a pověsí se přes jeden okraj člunu a pak přes druhý, přestože ji otec nabádá, aby v lodi seděla rovně. Změní směr od Vydří skály k jeřábu na jižní špičce Moruškového ostrova, osmkrát zabere a znovu změní směr a projíždí mezi útesy, kde je při současné výšce vody dostatečně hluboko, pak couvne a vesluje do zátoky, kde si už dřív zatloukl do balvanu železnou skobu.

Řekne jí, aby se chytla provazu a vylezla na břeh, tak tam stojí a drží člun jako krávu na řetěze, zatímco otec se postaví a rozhlíží se, jako by bylo něco k vidění, ptáci na obloze, hory vzadu za jejich ostrovem a hlasitý křik racků, bíločerné kmitavé pohyby nad hlavou.

Vystoupí k ní na pevninu a ukáže jí, jak se váže dvojitý uzel. Nejde jí to a vzteká se, ukáže jí to ještě jednou, uvážou uzel společně, děvčátko se směje, uzel drží. Řekne jí, že se může zatím vykoupat v obřím hrnci, on zajde do lesíka, na ni je tam moc komárů.

„Ale musíš si sundat šaty.“

V úzkém údolí táhnoucím se severojižně ostrovem najde čtyři útlé kmeny, sice ne jasany, ale jiné vhodné stromy, které by tak vysoko na severu ani neměly růst, jeden je hned nad kořeny zahnutý, bude dobře sedět na ramenou, Hans je spokojen.

Naloží si kmínky na rameno, znovu přejde skálu a seskočí těsně vedle obřího hrnce, kde sedí děvče po ramena ve vodě a rukama pleská do hladiny, takže dešťová voda jí stříká do tváře, až výská a dělá grimasy. Ten její smích. A jeho neklid, který pociťuje od chvíle, kdy se narodila.

Hans žuchne na záda a rozhodí paže na hrbolatém balvanu, hlava leží na kameni a zůstane tak ležet, pozoruje hejno racků a poslouchá její tiché otázky, stejné, jaké klade každé dítě, chce na něm, aby se taky koupal, pleskavé zvuky a svěží východní vítr, sůl na rtech, pot a oceán, zmizí mu ve víru světla a tmy a zase se objeví a mžourá na ni, jak stojí nahá ve slunečním světle a ptá se ho, jestli se smí utřít do šatů.

„Vezmi si tohle,“ řekne, strhne si košili a slyší, jak se mu směje, že má úplně bílé tělo a paže, ale krk černý jak uhel, připomíná jí panenku, kterou jí jednou udělal, skládá se z dílů, jež k sobě nepasují, ale i to je nápad normálního dítěte, že panenku pojmenovala Oskar a občas ji osloví Anni.

Na zpáteční cestě chytnou tři tresky, položila si je k nohám a choulí se nad nimi do jeho košile. Jak se schyluje k večeru, otec chce košili zpátky, ochladilo se. Ingrid se pozadu svalí na kožešinu, obejme si pažemi lýtka a šibalsky ho pozoruje přes špičatá kolena.

„Ty se všemu pořád směješ,“ řekne jí a napadne ho, že dcera umí poznat rozdíl mezi hrou a vážností, že málokdy pláče, nevzdoruje ani si nestaví hlavu, nikdy není nemocná, vždycky se naučí, co má, jenže on se toho svého neklidu nemůže zbavit.

„Nevykucháš je?“ zeptá se otec a pokývne směrem k rybám.

„To je hnus.“

„Kdopak ti to řekl?“

„Máma.“

„Máma je na něco takového moc nóbl. To my ne, viď?“

Ingrid se zamyslí, strčí si do pusy dva prsty.

„Rackové mají hlad,“ řekne otec.

Děvče strčí pravou ruku do útrob největší tresky, vyškubne vnitřnosti a podrží je v natažené ruce s výrazem odporu v očích. Otec podle značek na skalách vesluje mezi ostrůvky, Ingrid hází z lodi vnitřnosti a pozoruje racky, jak se na ně vrhají, požírají je a perou se ve víru života a smrti. Zastrčí prsty do další tresky, vyhodí vnitřnosti ptákům, pak do poslední, lehne si přes okraj člunu, vyvržené ryby jednu po druhé vypere a položí je vedle sebe na dno člunu, největší k pravoboku, prostřední doprostřed a nejmenší nalevo, pak si dlouze a důkladně myje ruce, tohle dítě to má v hlavě naprosto v pořádku, říká si otec s přimhouřenýma očima a cítí na pohybech lodi, že dcera visí ze zádi a maluje si hady do vodní hladiny, takže k přístavišti dopluje s nakloněným člunem, vytáhne ho jen napůl a podstrčí pod něj dřevěné podstavce, protože moře ustupuje.

Dcera jde před ním po cestě nahoru, vleče úlovek, na tenká lýtka jí kapou poslední kapky rybí krve. Otec nese na rameni čtyři kmínky, sekyru v podpaží, v ruce její suché šaty. Zastaví se a pohlédne na slunce na severozápadě, je nejasné a rozmlžené a brzy se ukáže měsíc, blíží se noc a jemu táhne hlavou, jestli má opravit kosu hned, nebo si dopřát několik hodin spánku, než zítra ráno padne na Růžovou louku rosa. Rosa padne vždycky nejdřív tam, roste tam zvláštně načervenalá tráva.

Table of Contents

Titulní list

1

2