Soubor legend o nejstarších dějinách Čechů vznikal postupně v průběhu pěti staletí a čím byli kronikáři od popisovaných dob vzdálenější, tím o nich jakoby věděli více podrobností. Názory laiků i odborníků na autenticitu těchto příběhů se měnily a různily – od přesvědčení o jejich nepochybné pravdivosti až po naprosté odmítání. Autoři dávných kronik byli oslavováni jako vzácní historici nebo zatracováni jako fantastové a obviňováni z falšování skutečností.

Ať už tyto příběhy vznikly jakkoliv a stvořil je kdokoliv, žily v českém národě a pomáhaly mu formovat jeho vlastní identitu po mnoho staletí. Staly se součástí státní ideologie a pronikly i do ceremoniálu korunovace českých králů. Zpestřovaly náš svět a v nepříznivých dobách se k nim lidé utíkali a zaštiťovali se jejich mýtickou symbolikou. Inspirovaly bezpočet domácích i zahraničních literárních i výtvarných umělců od hlubokého středověku až po nejžhavější současnost. Byly využívány i zneužívány, neboť jim každý obyvatel naší země rozuměl. Postupem času se stalo nedůležitým, zda staré legendy mají či nemají nějaké historické jádro, protože se během staletí samy staly svébytnou skutečností.

Ve dvacátém století se povědomí české společnosti o starých pověstech opírá zejména o Staré pověsti české Aloise Jiráska, který vycházel především z kroniky Václava Hájka z Libočan. Kniha Petra Maška, jež vznikla při přípravě výstavy Staré pověsti české v Národním muzeu, se snaží oproti Jiráskovu konceptu zpracovat i další významné epické motivy, tak jak se objevovaly ve třinácti dalších nejstarších českých kronikách. Text je doplněn rejstříkem jmen a informacemi o jednotlivých kronikářích.

Petr Mašek (*1959), vedoucí oddělení zámeckých knihoven Knihovny Národního muzea, je odborníkem na historické knižní fondy a genealogii středoevropské aristokracie. Vedle řady odborných prací týkajících se zámeckých knihoven publikoval tituly o historii šlechtických rodů v Českých zemích, zejména Modrá krev (1992) a dvoudílný slovník Šlechtické rody v Čechách, na Moravě a ve Slezsku od Bílé hory do současnosti (2008, 2010). Je také autorem knihy Z historie zeleniny a rozkošná bolest (2004).

Titulní list

PETR MAŠEK

Prastaré pověsti české

Pistorius & Olšanská

Příbram 2013

Autor děkuje za pomoc Richardu Šípkovi.

© Petr Mašek, 2010

Ilustrace© Jaromír František Palme, 2010

ISBN 978-80-87855-07-2 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-08-9 (MOBI)

ISBN 978-80-87053-52-2 (papírová kniha)

Kristián

Kosmas

Dalimil

Jan Marignola

Příbík Pulkava z Radenína

Jan Neplach

Aeneas Sylvius Piccolomini

Martin Kuthen ze Šprinsberka

Václav Hájek z Libočan

Jan Dubravius

Daniel Adam z Veleslavína

Bartoloměj Paprocký z Hlohol a Paprocké Vůle

Pavel Stránský

Bohuslav Balbín

Tomáš Jan Pešina z Čechorodu

Jan František Beckovský

Tento svod starých českých legend byl sestaven z děl uvedených autorů středověku, renesance a baroka. Základem bylo zpracování Václava Hájka, které bylo doplněno dalšími autory. V případě, že se tito od Hájkova zpracování výrazněji odlišují, jsou jimi uváděné varianty, změny či doplňky vytištěny kurzivou.

Předmluva

Za chválu, čest a štěstí považovaly všechny národy mít mezi sebou muže, kteří pozorovali hrdinské skutky svých statečných bojovníků a pozorně je do knih vpisovali. Proto je velkým darem, jejž náš národ od Boha obdržel, že také takových mužů měl, kteří uprostřed lidské nevděčnosti potřebné a užitečné knihy a letopisy sepsali.

V dobách nejstarších však naši předkové toliko k rytířským činům náchylní byli, na literní umění nic nedbali a učených lidí sobě nemnoho vážili, ničehož nezapisovali ani nepoznamenávali, toliko panství svá a hranice rozšiřovali. Jiní národové jim toho závidíce, ve svých pamětech jich připomínat netoliko nechtěli, ale i jiným toho poznamenávat zabraňovali a zapovídali.

Cizí autoři vybrali z domácích spisů jen to, co se jim na národu českém líbilo. A protože naše země vždy mnoho úhlavních nepřátel měla, jeden každý z nich co mohl, na potupu a lehkost našeho národa spisoval. Ale rovněž i někteří domácí, kteří z téhož národa vzešli, mezi námi zrození, pomluvy spisují, podobni mrzutému ptáku, jenž své vlastní hnízdo znečišťuje. I kdyby ony pomluvy pravdivé byly, z přirozené lásky i náchylnosti ke svému národu má je spisovatel ztenčit nebo dokonce pominout.

Kronika národa je však jako pokladnice a tak jako do ní se žádná falešná mince neodkládá, tak v kroniku se nic nepravého, básnivého a darebného nepíše, jen to, z čehož čtenář naučení nebo výstrahu získá.

Jsou pak takoví lidé, kteří nejen příběhy v knihách divně zkoumají, ale i každé slovíčko a literku pozorují a na vážnost berou, jen proto, aby spisovatele stíhat mohli. Takoví zkoumači cizích věcí sami málo co chvalitebného učinili. Ti nechť tedy raději mlčí.

Každého jeho vůle jest, čemu chce v této knize věřit a čemu ne, zda chce knihu číst, nebo ji hodit do kouta a nechat ležet v prachu, až ji zas jiný člověk pozdvihne.

Tuto máš, čtenáři laskavý, krátké vypsání o všech knížatech pohanských, kteříž v Čechách z rodu přemyslovského panovali.

O původu Slovanů a Čechů

Každý národ se snaží odvodit svůj původ od starobylejších plemen a dodat tím sobě na vážnosti, Němci od Římanů, Římané od Trójanů a podobně. Jak však podotýká Aeneas Sylvius Piccolomini, pouze Čechové mají tolik opovážlivosti, že odvozují svůj vznik již od stavby Babylónské věže, což tento kronikář nazval marnou a k smíchu podobnou chloubou.

Po potopě světa se lidé opět začali dopouštět opovážlivostí a drzostí a pokusili se vystavět v Babylónu věž, která měla dosáhnout až do nebes. Bůh jim toto dílo překazil tím, že každý ze stavebníků počal mluvit jiným jazykem, a tehdy vznikl i jazyk slovanský, kterým započal hovořit Mozoch, syn Jaffetův. Mozoch přešel se svým rodem řeku Eufrat a dospěl do Malé Arménie. Odtud byl skrze hrozící ukrutnosti babylónského krále vyhnán dále na západ do Kapadocie, kde zemřel, zanechav ale četné potomstvo.

To se vydalo dále na pochod v četných houfech, které si dávaly jména podle svých vůdců.

Jedni osídlili okolí Černého moře a řeky Visly a pokračovali dále na sever, kde se na paměť svého předka Mozocha nazvali Moskvané. Jiní došli až k Odře a moři Baltickému, další pak osídlili Dalmácii, Ilýrii a Panonii. Jméno Slované pak od slova pochází nebo také slávu připomíná.

Z toho národa slovanského tedy pocházejí četní další jakožto Bulharové, Rácové, Srbi, Bosňáci, Korintanové, Charváti, Rusové, Moskvané, Cyrkasové, Pětihorci, Pomořané, kteří při moři Vendském bydlejí, Vindové a mnozí další s nimi, dále Lužičané, Kašubové, Slezáci, Moravané, Poláci a Čechové.

Table of Contents

Titulní list

Anotace

Staří kronikáři

Předmluva

O původu Slovanů a Čechů

O vzniku českých kronik