O KNIZE

Když Arabové tancují na diskotéce, vypadají u toho strašně, pomyslí si vypravěč Kašuovy částečně autobiografické prvotiny, zatímco za barem utápí v alkoholu své deprese, vykořeněnost a existenciální prázdnotu. Je mu necelých třicet let, má ženu a dceru, avšak svoje místo ve světě nenašel – za svůj arabský původ se stydí, islám považuje za zkostnatělý a směšný, palestinská národní myšlenka se rozplynula v beznaději a židovská majorita o něj nestojí. Jakou samotu prožívá člověk, kterému nerozumí ani prostředí, z něhož pochází, ani jeho noví přátelé mezi Židy? A není osud arabské menšiny v Izraeli něčím podobný osudům židovské diaspory v minulosti – vždyť jakkoli touží splynout s většinovou kulturou a společností, pokaždé jim někdo připomene, že „Arab zůstane vždycky Arabem“?

Útlá knížka, která vzbudila veliký ohlas v Izraeli i ve světě vzápětí po svém vydání, podává vtipný, absurdní a hořce ironický obrázek o zklamaných nadějích třetí generace izraelských Arabů. Sleduje hlavního hrdinu v různých epizodách jeho života od dětství v arabské vesnici Tira přes dospívání na elitním židovském gymnáziu až po dospělost a dává čtenářům nahlédnout málo známou tvář složité reality dnešního Izraele.

O AUTOROVI

Sajjid Kašua (* 1975 v Tiře) patří k nejvýznamnějším současným hebrejsky píšícím prozaikům. Ve svých knihách, které mnohdy nesou autobiografickou stopu, popisuje osobní zkušenost izraelského Araba, rozporuplnou identitu a svár mezi tradicí a modernitou uvnitř palestinské společnosti. Známý je také jako fejetonista deníku Ha-arec a scénárista úspěšného komediálního seriálu izraelské televize Arabská práce. Česky vyšel již jeho román Druhá osoba singuláru (2014), je také autorem románu …a bylo ráno (2004) a jeho novinářské sloupky byly vydány knižně pod názvem Syn této země (2015). Jeho celosvětově úspěšná kniha Tančící Arabové spolu s Druhou osobou singuláru se staly předlohou celovečerního filmu z roku 2014. Sajjid Kašua žije i se svou rodinou od roku 2014 ve Spojených státech, kde přednáší na univerzitě v Illinois.

Photo © T. M. Pengiley

Z hebrejštiny přeložila Magdaléna Křížová

Pistorius & Olšanská

Příbram 2016

Sajjid Kašua

Tančící Arabové

Z hebrejského originálu Aravim rokdim, vydaného nakladatelstvím Modan v roce 2002, přeložila Magdaléna Křížová

Fotografie na obálce Karel Cudlín

Obálku navrhla Klára Horová

Jazyková redaktorka Šárka Doležalová

Odpovědní redaktoři papírového vydání Markéta Ceháková, Kristýna Dumková, Hana Hrabáková a Stanislav Wimmer

Pro e-knihu upravila Alena Zelenková

V roce 2016 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská, Pražská 128, 261 01 Příbram, jako svou 140. publikaci

Tato kniha vychází s přispěním stipendijního fondu Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze a s laskavou finanční pomocí Ministerstva kultury České republiky a Velvyslanectví Státu Izrael a

Redakční a vydavatelskou přípravu provedli posluchači semináře Nakladatelská praxe v Ústavu české literatury a komparatistiky.

Copyright © 2002 by Sajjid Kašua

Translation © Magdaléna Křížová, 2016

Typography © Klára Horová, 2016

Photography © Karel Cudlín, 2016

ISBN 978-80-87855-77-5 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-78-2 (MOBI)

ISBN 978-80-87855-39-3 (papírová kniha)

www.pistorius.cz

ČÁST PRVNÍ

Babiččina výbava do hrobu

Klíč od almary

Co si pamatuju, vždycky jsem hledal klíč od almary. Hned jak babička odešla navštívit rodinu některé další stařenky z vesnice, co zrovna umřela, pustil jsem se do hledání. Její stará hnědá almara mi připadala jako zamčená truhlice, která v sobě ukrývá poklad plný diamantů a královských klenotů. Jednou v noci jsem se jako obvykle tiše vkradl k ní do postele, protože jsem se zase bál a nemohl jsem usnout, a když jsem se ráno probudil, viděl jsem, jak babička vytahuje klíč od almary z tajné kapsičky, přišité k jednomu z polštářů. Podala mi ho a řekla, ať jí z almary vyndám modlitební kobereček. Vyskočil jsem ohromeně z postele. Nechápal jsem, co ji to popadlo. To mi opravdu dovolí, abych almaru odemkl? Vzal jsem si od ní klíč, a když jsem ho zasunul do zámku, ozvala se za mnou babička: „Ale odemykej opatrně, ten zámek už je celý zrezivělý.“

Na jedné straně visela na ramínkách řada bílých šatů a druhou polovinu tvořily police se složenými sultánkami a punčochami. Spodní prádlo tam žádné nebylo. Babička ho nenosí, obléká si pod šaty jen sultánky. Na nejnižší polici ležel svinutý modlitební kobereček z ovčí kůže. Udělala si ho sama: na Svátek obětování koupila berana, vlastnoručně ho stáhla, kůži posypala solí a nechala vysušit na sluníčku. Úplně nahoře spočíval obrovský modrý kufr, se kterým před několika lety jela na pouť do Mekky. Vrtalo mi hlavou, co tam asi může schovávat. Třeba tam má ještě pár policajtských uniforem, jako ty, co nám tenkrát přivezla.

Vytáhl jsem modlitební kobereček a rozprostřel ho tam, kde se babička obvykle modlí. Modlitbu recituje vsedě, poněvadž už nevydrží tak dlouho stát, bolí ji nohy.

Babička bydlí s námi v jednom domě. Má tu vlastní pokoj se záchodem a umyvadlem, aby si mohla před každou modlitbou opláchnout ruce a obličej. K nám do obýváku a do kuchyně zásadně nechodí. Když ji chce někdo vidět, má přijít za ní. Za žádnou cenu by se nevetřela na mámino teritorium. A jestli s ní naši nechtějí mluvit, jejich věc. Ona se nepotřebuje doprošovat, aby si s ní někdo povídal. Kdysi to byl její dům, ale pak ho zdědil můj táta, její jediný syn, přistavěl pár dalších místností, oženil se a zplodil děti. Z nás čtyř bratrů, jejích vnuků, jsem já jediný měl ve zvyku zalézt si v noci k ní do postele. Skoro nikdy jsem nespal v pokoji s ostatními bratry. Počkal jsem, až naši usnou, potichounku jsem se proplížil k babičce a vklouzl k ní pod peřinu. Věděla, že se bojím zlodějů, tmy a strašidel. Taky věděla, že u ní se cítím v bezpečí, a nikdy mi neřekla: „Běž pryč a už mi sem víckrát nechoď,“ ačkoli spala ve starodávné rozvrzané posteli pro jednoho, kterou tam měla už víc než třicet let. Každé ráno jsem se probouzel za úsvitu, když se babička zrovna modlila. Jakživo jsem ale nespatřil ten klíč. A jakživo mě taky babička nepožádala, abych jí něco z té její almary přinesl.

Když to ráno dokončila modlitbu, obrátila se ke mně a zeptala se: „Viděl jsi, kde schovávám ten klíč? Svěřuju to jenom tobě a ty mi slib, že to nikdy nikomu neprozradíš, dokud budu naživu. Až umřu, teprve pak můžeš almaru otevřít a říct svým tetičkám, které se sem určitě všechny seběhnou, že celou moji výbavu do hrobu najdou v tom modrém kufru. Rozuměls mi? Ať použijí jenom tuhle výbavu, žádnou jinou. Slibuješ?“

Slíbil jsem to.

„A ty už přestaň být takový strašpytel. Jsi chytrý kluk, čeho by ses měl bát? A teď šup, upaluj do postele, než se vzbudí rodiče.“

Takže odteďka nesu zodpovědnost za to, co s babičkou bude, až umře. Nejspíš musí o posmrtných věcech vědět něco, co já nevím, proč jinak by si chystala výbavu do hrobu? A co je to vůbec za výbavu?

Od toho dne, kdy mi babička prozradila, kde schovává klíč od almary, uháněl jsem domů o každé školní přestávce. Na to, abych stihl doběhnout domů a zase se vrátit, jsem měl jen pět minut, ale bydleli jsme hned vedle školy. Když zazvonilo na konec přestávky, z domova jsem to slyšel a přiřítil jsem se do třídy dřív, než tam stačil ze sborovny dojít učitel. Nikdy jsem neměl pozdní příchod. Učil jsem se nejlíp ze třídy, dokonce nejlíp ze všech čtvrťáků ve škole. A pokaždé když jsem se hnal domů, představoval jsem si babičku, jak leží na té své úzké staré posteli, všechny čtyři její dcery stojí kolem ní a s nářkem a kvílením zpívají ty samé truchlivé písně jako tenkrát, když umřel strýc Bašír, manžel tety Fátin. Anebo když umřel strýc Šákir, manžel tety Ibtisám. Věděl jsem, že babiččinu smrt nesmím za nic na světě propásnout, a jen jsem se modlil, abych se k ní dostal včas, než ji stačí pohřbít. Musím si pospíšit, abych jim stihl říct o tom modrém kufru a o výbavě do hrobu. Nikdo netuší, kde babička schovává klíč, dokonce ani táta, její jediný syn.

Dál jsem každou noc vstával a plížil se do babiččina pokoje, abych mohl vklouznout k ní do postele. Ale místo abych se bál jako předtím tmy, zlodějů a psů, začal jsem se bát, že ta stařena vedle mě umře. Pocit bezpečí, který na mě vždycky vyzařoval z jejího mohutného těla, byl ten tam. Nakonec jsem si vedle ní lehal hlavně proto, abych hlídal, jestli mi neumírá. Každou chvíli jsem procitl, pár okamžiků jsem ani nedutal a přiblížil jsem hřbet ruky k jejím ústům. Dokud jsem cítil její teplý dech, věděl jsem, že zatím ještě ne. Zatím neumřela.

Víckrát už se babička přede mnou o své výbavě do hrobu ani o kufru nezmínila, jako by to pustila z hlavy a už ji nezajímalo, co bude, až umře. Někdy uprostřed páté třídy, mezi zimními a jarními prázdninami, jsem jako obvykle o přestávce běžel domů, ale babička tam nebyla. Málokdy se stalo, aby babička opustila svůj pokoj. Odcházela, jenom když někdo umřel, ale zato jí pak trvalo dlouho, než se vrátila zpátky.

Bez přemýšlení jsem došel k tomu polštáři a opatrně, abych s ním nepohnul, jsem zasunul ruku do tajné kapsičky a vytáhl klíč. Pamatoval jsem si, jak mě babička varovala, že zámek je zrezivělý, a klíčem jsem otáčel zvolna. To by mi ještě tak scházelo, aby se zlomil.

V almaře bylo všechno na svém místě, přesně jako tenkrát, jako by se za tu dobu nic nezměnilo. Modlitební kobereček, řada bílých šatů, sultánky. Žádné spodní prádlo, jen punčochy. Na nejvyšší polici jsem nedosáhl. Zul jsem se, jednou nohou vystoupil na polici s koberečkem, vyšplhal jsem po policích se sultánkami ještě kousek a pak se mi podařilo jednou rukou otevřít kovové zavírání modrého kufru.

Dovnitř jsem pořádně neviděl. Jen rukou jsem nahmatal ručníky. To je divné, samé ručníky? To má být ta výbava pro mrtvé, ručníky? Po domě je přece fůra ručníků. A vůbec, odkdy mají mrtví zvláštní ručníky?

Běžel jsem do kuchyně pro židli a vylezl na ni. Vtom jsem uslyšel, jak ve škole zvoní. Přestávka skončila, začíná hodina, ale nedá se nic dělat, teď už odsud neodejdu. Ať mi klidně zapíšou pozdní příchod. Řeknu, že mě bolelo břicho. Budou mi věřit, protože jsem dobrý žák. Zvonění jsem si nevšímal a soustředil jsem se už jenom na kufr. Ze židle už jsem na něj dosáhl celkem pohodlně. Napnul jsem síly a pokusil se kufr zvednout. Byl ale mnohem lehčí, než jsem čekal. Nevím proč, ale představoval jsem si, že výbava na smrt bude pořádně těžká.

Položil jsem kufr na babiččinu postel a začal zkoumat jeho obsah. Navrchu ležely úhledně složené ručníky. Vyndával jsem jeden za druhým a snažil se vrýt si do paměti, jak tam byly poskládané, abych je pak mohl všechny vrátit na místo. Bylo jich pět. Pod ručníky leželo rozprostřené bílé plátno s nápisem „Mekka“. Babička si určitě přeje, aby jí po smrti z toho plátna ušili rubáš. Pod plátnem se ukrývaly desítky mýdel, všechna vyrobená v Mekce. Byla tam i voňavka a krém na ruce, pinzeta v původním nedotčeném obalu, nůžtičky a nový kartáč na vlasy. Nevěděl jsem, že výbava do hrobu jsou vlastně toaletní potřeby. Pocítil jsem zklamání. Tak kvůli tomuhle přijdu pozdě na zemědělskou výchovu? Kvůli pár mýdlům a ručníkům?

Celá výbava do hrobu už ležela vedle kufru a já si najednou všiml, že dno je ještě vystlané novinami. Nejdřív mě napadlo, že je tam babička dala, aby věci uvnitř neprovlhly, ale ještě než jsem začal vracet všechny toaletní potřeby zpátky do kufru, padl mi zrak na fotografii u jednoho článku. Noviny byly celé v hebrejštině a já ještě neuměl hebrejsky tak dobře, abych si mohl něco přečíst, ale na jejich zažloutlých stránkách jsem uviděl vybledlý snímek mladého muže.

Table of Contents

O KNIZE

O AUTOROVI

Titulní list

ČÁST PRVNÍ Babiččina výbava do hrobu

Klíč od almary

Nejhezčí a nejchytřejší ze všech

Sasanky

Adenský kabaret

Pistolky na kapsle

Skautský oddíl

Kdysi bývali lidi v Tiře statečnější

Student třetího ročníku

Mrtvé moře

Pět malých kamenných kvádrů

K moři

Půda

ČÁST DRUHÁ Rána do hlavy

ČÁST TŘETÍ Chtěl jsem být Žid

ČÁST ČTVRTÁ Na nejhlubším dně

ČÁST PÁTÁ Silnice do Tiry