O knize

Román Vladimíra Sorokina Telurie (rusky vyšel v říjnu 2013) je jakousi svéráznou odpovědí na otázku Umberta Eca z 90. let minulého století: Vstoupili už jsme do epochy nového středověku, nebo na nás ta středověká budoucnost čeká za nejbližší zátočinou? Sorokin jako by Ecovi opožděně odpovídal: Nový středověk je náš společný celoevropský úděl…

Děj knihy se odehrává v roce 2054 po dvou evropsko-islámských válkách, které ze „staré“ (tedy současné Evropy) nenechávají kámen na kameni: V této nové Evropě opět potkáváme křižáky, novou šlechtu, kentaury, opričníky (a vůbec řadu reálií ze Dne opričníka), pravoslavné komunisty, obyvatele SSSR (čti Stalinské sovětské socialistické republiky), templáře, kteří se stanou zachránci Evropy, a ti všichni hledají nový řád a nové absolutno, případně nový ráj, jenž si někteří navozují novým narkotikem, působícím i několik měsíců – telurovými hřeby, odborně zatloukanými rovnou do mozku.

Román má padesát kapitol, z nichž každá je napsána zcela jiným jazykem a vždy ze zcela nových, neopakujících se ideových pozic. Je to Evropa, která není schopna se dohodnout, Evropa zachvácena všeobecným zmatením pořádků a hodnot, z něhož jde mráz po zádech.

O autorovi

Vladimír Georgijevič Sorokin (1955) vyrůstal na moskevské periferii, v roce 1977 dostudoval Vysokou školu těžby ropy a zemního plynu, ale v oboru nikdy nepracoval. Odmítl vstoupit do Komsomolu, a tak byl po roce ze svého prvního zaměstnání v časopisu pro mladou literaturu Smena vyhozen. Začínal jako výtvarník, zabýval se knižní grafikou a konceptuálním uměním.

V roce 1985 publikoval pařížský časopis А-Я šest Sorokinových raných povídek a v témže roce opět ve francouzském nakladatelství Sintaksis vyšel jeho román Fronta (Očereď). V Sovětském svazu však Sorokinova díla nesměla být vydávána. Až v roce 1989 rižský časopis Rodnik otiskl několik spisovatelových povídek a postupem času Sorokin pronikl i do dalších časopisů.

Rokem 1992 se Sorokin dostává do širšího povědomí, když časopis Iskusstvo kino otiskl již zmíněný román v dialozích Fronta. Stále je však považován „jen“ za experimentátora, byť důležitého, o kterém si nebyl nikdo jistý, zda svými bizarními literárními obrazy násilí, nekrofilie a sexu pouze samoúčelně šokuje, nebo skrze ně rozkrývá temné stránky moderního člověka i celé společnosti. Následující romány z něj však definitivně činí významného autora bestsellerů (jakkoliv ne pro každého přijatelných) a všechny jeho nové knihy se prakticky vždy stávají literární událostí prvořadého významu. Světovou proslulost mu pak přináší zejména Den opričníka.

Nejvýznamnější knihy Vladimíra Sorokina:

Třicátá Marinina láska (Tridcataja ljubov Mariny, dokončeno 1983, první vydání francouzsky 1987; česky 1995)

Fronta (Očereď, 1985; česky 2003)

Norma (Norma, 1994)

Teplý špek (Goluboje salo, 1999)

Srdce čtyř (Serdca četyrjoch, 2001)

Led (Ljod, 2002)

Trilogie (Trilogija – Puť Bro, Ljod, 23 000, 2005)

Den opričníka (Děň opričnika, 2006; česky 2009)

Cukrový Kreml (Sacharnyj Kreml, 2008)

Vánice (Metěl, 2010)

Telurie (Telluria, 2013; česky 2014)

Vladimír Sorokin

TELURIE

Z ruštiny přeložil Libor Dvořák

Pistorius & Olšanská

Příbram 2014

Vladimír Sorokin

TELURIE

Kniha vyšla s laskavým přispěním Ministerstva kultury České republiky

Z ruského originálu Теллурия

vydaného nakladatelstvím AST v Moskvě v roce 2013 přeložil Libor Dvořák

Kresba na obálce Andrej Bondarenko

Obálka Lubomír Šedivý

Vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská s. r. o., Pražská 128, Příbram I.

v roce 2015

Odpovědná redaktorka knižního vydání Pavla Bošková

První vydání

© 2013 by Vladimir Sorokin Translation

© Libor Dvořák, 2014

ISBN 978-80-87855-50-8 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-51-5 (MOBI)

ISBN 978-80-87855-09-6 (knižní vydání)

www. pistorius. cz

I

„Je čas otřást stěnami kremelskými!“ Zoran soustředěně bloudil pod stolem a bušil se pěstičkou do dlaničky. „Je čas! Je čas!“

Goran poskočil, vyškrábal se na lavici a začal navykle komíhat nožkama ve starých holínkách. Z jeho tváře s orlím nosem a nízkým čelem, rámované zastřiženým vousem, vyzařovala klidná sebejistota.

„Nikoli otřást, ale rozdrtit je,“ pokračoval. „A ne stěny, nýbrž prohnilý hlavy.“

„Jako tykve, jako tyk-ve!“ A Zoran udeřil pěstičkou do nohy stolu.

„Však je rozdrtíme!“

Goran obžalobně natáhl ruku a ukazovák zabodl do dýmavého puchu nádražního skladiště. Tam, dočista jako na povel toho droboučkého prstu, dva velcí, v jejichž útrobách to hromově zadunělo, vytáhli z plápolající pece obrovitý tyglík s roztaveným olovem a vydali se s ním k formám. Kroky jejich bosých velehnátů otřásaly celou prostorou. Na stole cinkla čajová sklenice v kovovém držáku – zcela normálních lidských rozměrů.

Na vysokou lavici se začal neohrabaně škrábat i Zoran. Goran, který nepřestával kopat nožkama, mu pomohl. Pak Zoran přelezl z lavice na stůl, napřímil se, s rukama zaťatýma do klop svého sáčka došel až na kraj stolní desky a tam strnul. Úzká očka upřel na tyglík a prameny ryšavých pačesů se zachvívaly žárem pece, který dolétal až sem.

Velcí donesli tyglík až k formám a naklonili ho. Syčící a hučící olovo vychrstlo do širokého žlabu, zvedla se z něj klubka šedého dýmu, a ze žlabu se do všech stran rozběhly oslnivě bílé pramínky, desítky, desítky pramínků, jež čile kanuly přímo do forem.

Olovo plynulo a roztékalo se. Zoran a Goran se na to dívali. Jeden v napjatém postoji na kraji stolu, druhý ledabyle komíhající nohama na lavici. Obludné svaly na rukách velkých naběhly a blyštěly se potem. Klubka dýmu stoupala k díře ve stropě skladiště. Je to pro velkou věc… napadlo Zorana. Ta naše Matička-země… pomyslel si maně Goran.

Tyglík se nakláněl dál a dál. Zdálo se, že to nikdy neskončí.

Zoranovi začaly slzet oči. Ani však nemrkl a neotíral si je.

Olověná láva konečně vytekla všechna. Velcí nechali tyglík dunivě dopadnout na kamennou podlahu.

Zoran si konečně protřel dlaničkami oči, kdežto Goran vytáhl dýmku a zapálil si ji.

„Jste pašáci, soudruzi!“ vykřikl ze všech sil Zoran, snažící se přehlušit rámusení pece.

Velcí ho ale neslyšeli. Rozhrnujíce kouřmý puch nakvap vybudované slévárny spěchali do rohu, kde se každý chopil svého vědra, a začali lačně pít. Když každý vypil asi tak tři, sejmuli si kožené zástěry, natáhli si své hábity a přistoupili ke stolu. Jejich postavy zcela zakryly výhled do slévárny. Na Zorana a Gorana dopadly jejich stíny.

„Pa-šá-ci!“ opakoval ještě jednou Zoran, blýskající spokojenýma očkama. Jeho tvář dokonce i ve stínu velkých jen zářila.

Goran, pobafávající dýmku, také vylezl na stůl, křivé nožky ho donesly až k Zoranovi a ten se postavil hned vedle.

Velcí k malým natáhli mlčky své obří dlaně, poseté drsnými hnědavými mozoly. Goran vytáhl z kapsy bundy dvě storublovky a každou kvapně položil velkým do dlaně. Jeden z velkých okamžitě sevřel bankovku v pěsti a vrazil si ji do kapsy. Druhý ji zvedl k obličeji a beztak zateklé oči ještě přimhouřil.

„Je pravá?“ pronesly jeho obludné rty.

„Pravá,“ ušklíbl se Goran a odhalil tak prokouřené zuby.

„Z pravých ta nejpravější, velký soudruhu!“ podpořil ho Zoran. „Jménem pracující Moskvy ti budiž dík!“

„Ještě si vás povoláme,“ vyfoukl dým Goran.

Velký zafuněl a bankovku schoval. Pak dlaň natáhl znovu. Zoran s Goranem na ni překvapeně zírali. A velcí se dívali na malé. Dlaň velkého připomínala Zoranovi Rusko, které se donedávna táhlo od Smolenska až po Uralské hory. Tuhle zemi už Moskovita Zoran mohl vidět jen na obrázcích. Jako by ho ten velký chtěl poškádlit.

V kapse nosí celé Rusko, blesklo hlavou Zoranovi. Trollové se rozhodli nás vyždímat, pomyslel si Goran.

Uplynulo několik trýznivých vteřin. Zoranovo ryšavé obočí se vyzývavě vyklenulo, kdežto ruka Goranova se pohnula směrem ke kapse. Jenže pak velcí rošťácky zasupěli, rozmáchli se a jeden druhého plácli po dlaních.

To plácnutí bylo pro malé ohlušující.

Oba sebou škubli.

Velcí se rozesmáli. Jejich smích se pod vlnitou střešní krytinou mohutně rozburácel.

„To byl vtip?“ povytáhl obočí Zoran.

„Ano, to byl vtip…“ přikývl ponuře Goran.

Velcí se otočili na patě a vykročili ke dveřím. Přistoupili k nim. Sehnuli se. Pak klesli na všechny čtyři a jeden za druhým vylezli ven. Dveře se zabouchly.

„To jsou ale žertéři, co? Dobří chlapci!“ Zoran začal vzrušeně přecházet po stole a znovu se chytil za klopy saka.

„Dobrý…“ procedil skrze zuby Goran a vytáhl z kapsy bundy drahý bleskomet. „A já už to do nich chtěl našít…“

Odplivl si a znovu učinil pár kroků na křivých nožkách – až to vypadalo, že se chystá k jakémusi starobylému tanci. A najednou přiskočil k osaměle stojící sklenici lidských rozměrů a kopl do ní. Ta sletěla dolů, z kovového držáku cestou vyklouzla, cinkla o kamennou podlahu a rozlétla se na kusy.

„Pojď, pojď, podíváme se!“ zvolal netrpělivě Zoran a škrábal se dolů.

„Eště budou horký. Jen ať pěkně vystydnou.“

„Jen se na ně podíváme, dokud tu nejsou lidi!“

Slezli na podlahu a přistoupili k formám. Bylo jich dvacet. Goranovi to připomnělo nějaký starý západní biják o mimozemských nestvůrách, které kladly právě takováto hlinitá vejce. A z vajec se pak líhly jakési nepříjemné zrůdy.

Zoran přiskočil k bedně s nářadím a chopil se perlíku, jenže s tím ani nehnul. Vyhrabal si tedy malé kladívko, zvedl ho nad hlavu jako prapor a rozběhl se k formám.

„Ššššup!“ praštil z rozběhu do formy. Pár kousků odskočilo.

„Rrraz! Dva! Tři!“ Zoran kladívkem bušil zběsile a vytrvale, jako by to mělo být naposled.

A takhle i řeční… pomyslel si chmurně Goran, vyklepal si o formu dýmku a začal ji čistit prázdným telurovým hřebíkem.

Zoran, který se rychle unavil, mu kladívko podal. Goran uložil dýmku a začal také mlátit do formy – beze spěchu, ale silně. Z rozbité formy se na zem řinčivě vysypaly čerstvé dýmající odlitky – čtyři desítky boxerů. Goran z bedny vytáhl ocelový prut a jeden ten boxer jím zvedl.

„Bá-ječ-né!“ přimhouřil spokojeně oči Zoran. „Tomu říkám lidová zbraň! Správ-ná zbraň!“

Natáhl ručku před sebe a roztáhl prsty, jako by si chtěl boxer vyzkoušet. Tahle várka ale byla určena pro střední třídu, tedy pro normální lidi. Velcí, kteří to všechno odlili, by si ho dokázali navléct jako prstýnek na malíček, kdežto malí, kteří to zaplatili, by tímhle boxerem nemohli vyzbrojit ani svou nohu.

„Je jich osum stovek,“ připomněl Goran.

„To je osm set bijců! Tomu říkám síla!“

„Osum set hrdinů,“ přikývl Goran.

„Osm set mrtvých upírů!“ potřásal pěstičkami Zoran.

V Goranově kapse zapištěla rozumbrada. Tyč s boxerem odhodil, vytáhl rozumbradu z kapsy a navyklým prudkým pohybem ji před sebou roztáhl jako harmoniku. V poloprůhledné rozumbradě se zrodila hlava středověkého rytíře.

„Velcí odešli, vzduch čistý,“ hlásil rytíř.

„A co lidi?“ zeptal se Goran.

„Ti tu jsou. Po pěticích.“

„Jasně, chápu.“

Goran rozumbradu zase uložil. Zoran zaťal prsty do svého sáčka a začal netrpělivě přecházet kolem prázdného tyglíku. Goran vytáhl dýmku, nadskočil a posadil se na formu.

Aspoň si zahřeju prdel… pomyslel si, nacpal si dýmku a zeptal se:

„Co další tavba?“

„Co nevidět!“ pleskl Zoran drobnou dlaní po tyglíku. „Co nevi-dět!“

„Vůdce to musí vědět nejlíp,“ přikývl Goran.

Třiadvacet minut nato do dveří bez klepání vstoupilo pět lidí proletářského vzezření s taškami a ruksaky.

II

My sweet, most venerable boy,

tak jsem tedy v Moskovii. Všechno se to odehrálo rychleji a jednodušeji než obvykle. Ostatně se říká, že přicestovat do tohoto státu je mnohem prostší než z něj odcestovat. V čemž spočívá takříkajíc metafyzika tohoto místa. Ale k čertu! Už mě přestává bavit žít jen z fám a dohadů. My, radikální Evropané, jsme v případě takovýchto exotických zemí předpojatí a opatrní jen do okamžiku, kdy do nich opravdu vkročíme. Zkrátka a dobře do prvního intimního sblížení. K němuž v mém případě už došlo. Poblahopřej starému tapírovi! Ano, je to tak. Dnes v noci se nejužší myslitelnou branou, jíž jsem vstoupil do zdejší metafyziky, stal kouzelný šestnáctiletý Moskovita. Po této noci jsem se o moskevské etice a estetice dověděl opravdu mnohé. Vše je tu zcela civilní, ač možná mírně bizarní: například v tom, že než jsme se s tím hochem sblížili, přehodil přes obě zrcadla v mém hotelovém pokoji ručníky, zhasl světlo a zapálil svíčku. Tu si přinesl s sebou. Já se zase rozhodl (a nezlob se) podpořit své usilování telurem. Ráno jsem pak zaslechl (a taky se potají podíval), jak ten půvabný Fedenka klečí v koupelně před malou rozkládací ikonkou, odlitou z mědi (skladen), a modlí se – ikonku si postavil na poličku v rohu sprchovacího koutu, kam se odkládají šampony. Bylo to do té míry dojemné, že když jsem toho klečícího Adonise, oblečeného jen do kostkovaných slipů, uviděl, zmocnila se mě nečekaná žádost. Což se mi, jak sám dobře víš, stává opravdu zřídka! Nečekal jsem ani na konec jeho modlitby, vtrhl jsem do koupelny, obnažil trůnidlo svého souložníka a pronikl do jeho hlubin svým žádostivým jazykem, čímž jsem vyvolal jeho překvapený vzdech. Dál už si to jistě umíš představit… Řeknu Ti zcela upřímně, příteli můj, že když den začíná modlitbou, je to nádherné. Takové dny se nám obvykle vyvedou a utkví v paměti. A můj první den ve státě moskevském nebyl v tomto ohledu výjimkou. Zaplatil jsem hnědookému Fedenka (3 ruble za noc

+ rubl za ráno = 42 liber), ve svém poměrně levném hotelu Slavjanka jsem se celkem obstojně nasnídal (čaj ze samovar, sirniki se smetanou, kisel, housky a med) a vyrazil na procházku. Počasí mi taky vyšlo – byl jasný svěží slunečný den. V hlavním městě Moskovie vládne řízný říjen, na tu a tam rozházených stromech žloutne listí. Dobře víš, že na pamětihodnosti jako takové jsem si nikdy nepotrpěl a běžným turistou jsem rozhodně nikdy nebyl. Tvůj přítel musí vše ozkoušet vlastním jazykem (už Tě slyším, Ty cyniku!), protože ke vkusu a chuti davu nemá důvěru. Při první ochutnávce mě Moskva příliš neoslovila – hlavně ta směsice jakési přeslazenosti, nečistotnosti, zideologizovanosti (komunismus + pravoslaví) a provinciální zatuchlosti. Město překypuje reklamami, auty, koňmi a žebráky. Máme-li to říct gastronomicky, Moskva připomíná polévku okroshka. Tématem zcela samostatným je tu vzduch. Na plyn nebo na elektřinu tu jezdí jen vysocí státní hodnostáři a bohatci. Lid prostý a veřejná doprava musí brát zavděk biologickým palivem. Jeho základem jsou brambory, jelikož těmi Moskovie oplývá už od dob Kateřininých. Nu a právě ony bramborové výfukové plyny propůjčují zdejšímu vzduchu nasládle nahnilý odér, který se šíří všude a všudy. A když pak ochutnáš hlavní chody moskevského jídelníčku – Kreml, Velké divadlo, chrám Vasilije Blaženého či Cara-dělo – tato dejme tomu nepříliš chutná omáčka celkový obrázek dál kazí a zanechává dojem nepříliš příjemný. Znovu však opakuji, že to platí jen první den. Už nazítří jsem si zvykl, stejně jako jsem si předtím zvykl na pach Káhiry, Madrásu, Benátek, New Yorku či Bukurešti. Jenže v tomto případě nejde o pachy. Moskva je jednoduše podivné město. Ano, podivné svou zcela neopakovatelnou podivností. Ze všeho nejméně se mi o tomto městě chce mluvit jako o metropoli. Těžko Ti to vysvětlit, když jsi tady nikdy nebyl a místní dějiny jsou Ti naprosto lhostejné. Přesto se o to ale pokusím, protože než přijede bramborový taxík, který mě má odvézt na letiště Vnukovo, mám ještě půldruhé hodiny času. Tak tedy – rozhodně by nemělo smysl hrabat se v revoluční historii ruské říše, která světu předvedla asiatsko-byzantskou despocii, snoubící se s koloniální geografií bez konce a kraje, drsným klimatem a pokorným obyvatelstvem, jehož drtivá většina vedla život vpravdě otrocký. Mnohem zajímavější je dvacáté století, jež začalo světovou válkou, ve které se monarchický kolos Ruska rozkolísal, poté zcela přirozeně udeřila buržoazní revoluce – a kolos se začal kácet naznak. Vlastně začala. Russia je rodu ženského. Její imperiální srdce se zastavilo. Kdyby se ta nelítostně nádherná obryně s diamantovou čelenkou a ve sněhobílém carském plášti v únoru 1917 úspěšně zhroutila a rozpadla se na několik států lidských rozměrů, všechno by se dál odvíjelo plně v duchu moderních dějin, národy, zotročované carskou mocí, by konečně získaly postimperiální národní identitu a začaly by žít svobodně. Jenže vše se odehrálo jinak. Skácení obryně zabránila strana bolševiků, která svou nepočetnost dokázala vykompenzovat zvířeckým stiskem a nevyčerpatelnou sociální aktivitou. Provedli noční převrat v Sankt-Petěrburgu a padající mrtvolu zachytili těsně nad zemí. Jako bych toho Lenina a Trockého viděl, jak v podobě karyatid se zavilým supěním podpírají mrtvou krasavici. Přes „krutou nenávist“ k carskému režimu se z bolševiků vyklubali živelní neoimperialisté: po vítězné občanské válce mrtvolu přejmenovali na SSSR, despotický stát s centralizovanou správou a tuhou ideologií. Jak se na říši sluší a patří, začala se rozšiřovat a zmocňovat dalších a dalších území. Čistým imperialistou v novém stylu se však stává až Stalin. Tomu nestačilo být karyatidou, on se prostě rozhodl postavit mrtvolu impéria znovu na nohy. Jmenovalo se to kollektivizacia + industrializacia. Dělal to deset let a obryni zvedal podle zkušeností starých civilizací, jež pod zvedané monumenty postupně podkládaly kameny. Stalin místo kamenů podkládal těla občanů SSSR. Výsledkem bylo, že se mrtvola říše vrátila do vertikální polohy. Pak ji nabarvili, nalíčili a zmrazili. Mraznička stalinského typu fungovala spolehlivě. Jenže technika nám, jak známo, neslouží věčně, jen si vzpomeň na svůj nádherný rudý bavorák. Po Stalinově smrti začala mrtvola rozmrzat. Mrazničku tedy jakžtakž opravili, ale ne nadlouho. Nakonec údy naší krasavice roztály definitivně a ta se začala znovu kácet. Rázem se začaly zvedat nové ruce a postsovětští imperialisté byli ochotni proměnit se v karyatidy. Pak ale k moci přece jen přišel moudrý tým v čele s mužem, jež na první pohled nepůsobil právě pěkným dojmem. Vyklubal se z něj ale velký liberál a psychoterapeut. Ten dobrých patnáct let vytrvale mluvil o obrodě říše, jenže ve skutečnosti tento tichý dělník rozkladu v praxi dělal vše pro to, aby se mrtvola opět úspěšně skácela. Což se taky stalo. Poté se v rozkládajících se zbytcích krasavice znovu dal do pohybu život. Nu a já, my dear Todd, se teď nalézám v Moskvě, někdejší metropoli té obryně. Po postimperiálním rozpadu Moskva prošla lecčím – nastal hlad, pak přišla nová monarchie + krvavá oprichnina, nové společenské třídy, ústava, Moskevská komunistická strana i nový parlament. Pokud bychom se pokusili specifikovat současný režim státu Moskovie, říkal bych tomuto zřízení osvícený teokratokomunofeudalismus. Každému, co jeho jest… Do tohoto historického exkursu jsem se ovšem pustil jen a jen proto, abych se Ti pokusil osvětlit podivnou podivnost tohoto města. Představ si, že Tě osud zanese na ostrov obrů a Ty jsi nucen přenocovat v lebce dávno zesnulého giganta. Celý zmáčený a prokřehlý se škrábeš očním důlkem dovnitř a pod kostěnou klenbou usínáš. Člověk si snadno dokáže představit, že takový spánek musí zaplavit neobyčejné sny, alespoň zčásti poznamenané hrdinským (či hypochondrickým) gigantismem. A Moskva, to je opravdu lebka někdejší říše Rusů, a její podivná podivnost spočívá právě v oněch přízracích minulosti, kterým říkáme „imperiální sny“. A ty jsou navíc prosyceny bramborovými výfukovými plyny. Sny, sny… Rusko vlastně spalo po celé své dějiny a jen tu a tam se nechalo probudit spiklenci, buřiči nebo revolucionáři. Války je nespavostí potrápily taky vždy jen na krátký čas. Obryně si jen ve spánku na těle podrbala svědící místa, pak se znovu zahrabala do sněhu a znovu tvrdě usnula. Její chrápání otřásalo i dalekými guberniemi a tamní hodnostáři se v očekávání hrozivého revizora z metropole taky celí třásli. Říše milovala barevné sny a uměla si je nechat zdát. Zato její realita byla beznadějně šedivá: zachmuřené nebe, sněhy a dým vlasti, mísící se s vánicí či písní vozky, vezoucího jesetery nebo děkabristy… Vypadá to, že matička Rus se vždy probouzela v prachmizerné náladě a s moskevskými bolestmi hlavy. Moskva churavěla a žádala si německý aspirin. A přesto v sobě tohle město i při vší své pateticko-státotvorné nemotornosti má své kouzlo. Je to kouzlo snu dávno zemřelého velkolepého státu, který se najednou zdá sám sobě. Právě proto se tak těžko popisuje, protože ruský státotvorný sen má své neopakovatelné… atakdále. Proto už nebudu dál vyčerpávat Tvou pozornost a energii svých podagrických prstů a až se vrátím, vynasnažím se vše převyprávět a ukázat Ti ne-li celou Moskvu, tak dejme tomu alespoň Tsar-pushka. V naší posteli, již si tolik zasloužíme. Zkrátka a dobře jsem s touhle cestou spokojen. Do svého starého rodinného globusu mohu zabodnout další špendlík. V zimě si spolu zalétnem k těm slaďounkým vietnamským bobečkům. A na jaře navštívíme poválečnou Evropu. Než přijede taxík, ještě si stačím vykouřit papirosa a trochu se napít ruské klikvové vodky.

Nashledanou v rodné neimperiální lebce, plné myšlenkových mlh a anglosaské střízlivosti.

Yours,

Leo

Table of Contents

O knize

O autorovi

Titulní list

I

II