O knize

Román Třicátá Marinina láska vznikl v letech 1982–84. Poté dlouhá léta vycházel jen v překladech, kdežto rusky pouze v emigrantských nakladatelstvích. Po prvé byl v Sorokinově vlasti vydán až v roce 1995. Ukázalo se však, že šokuje a dráždí nejen sovětské aparátčiky, ale později i ruské nacionalisty. A to do té míry, že ho představitelé proputinských mládežnických organizací „Jdoucí pospolu“ a „Mladá garda“ společně s dalšími autorovými díly, jež z oficiózně puritánských pozic pranýřováli jako skandální a obscénní, před Velkým divadlem v Moskvě vhodili do obří záchodové mísy. Sorokin byl už v roce 2002 podobnými spolky žalován za šíření pornografie (kultovní román Teplý špek, rusky Goluboje salo) a hrozil mu trest v trvání až dvou let. Soud však rozhodl v jeho prospěch. Vladimir Sorokin je tedy velký světový autor, který už léta zažívá totéž, co kdysi jeho kolegové Henry Miller či Vladimir Nabokov.

Třicátá Marinina láska, již jedna z výstižných recenzí nazvala „politicko-pornografickým románem“, patří již třetí desetiletí po celém světě k nejvydávanějším Sorokinovým knihám. Je to text plný míst pro měšťácké prostředí zcela nepřijatelných a každá jeho druhá stránka je vlastně jakýmsi ‚políčkem veřejnému mínění‘. Avšak šokující sexuální scény a obscénní výjevy, které by patrně použity samoúčelně urážely a vyvolávaly odpor, zde kupodivu přinášejí osvobodivý a očistný účinek.

Příběh je výčtem devětadvaceti nejrůznějších milostných avantýr učitelky hudby Mariny Alexejevové, jejích lesbických lásek i občasných sexuálních hrátek s muži, které se při zpětném líčení jeví jako ubíjející a trýznivé tápání. Od každého milostného příběhu hrdinka čeká naplnění svých milostných tužeb, ale teprve třicátý poměr, kdy se Marina setká s předsedou stranického výboru komunistické strany z velkého moskevského strojírenského závodu, vše změní.

Třicátou Mariinu lásku lze číst jako grandiózní perzifláž – parodii na socialistický realismus budovatelských románů, ale stejně tak ji můžeme vnímat jako existenciální román. Její autor je jedním z těch, kdo pohřbili epochu literatury „stojící ve službách“ – lhostejno zda lidu, národa, společenské prospěšnosti, pokroku, budování, boje za lidská práva či návratu k Bohu. Jeho dílo však před čtenářem leží jako podivuhodný a inspirující artefakt.

O autorovi

Vladimír Georgijevič Sorokin (1955) vyrůstal na moskevské periferii, v roce 1977 dostudoval Vysokou školu těžby ropy a zemního plynu, ale v oboru nikdy nepracoval. Odmítl vstoupit do Komsomolu, a tak byl po roce ze svého prvního zaměstnání v časopisu pro mladou literaturu Smena vyhozen. Začínal jako výtvarník, zabýval se knižní grafikou a konceptuálním uměním.

V roce 1985 publikoval pařížský časopis А-Я šest Sorokinových raných povídek a v témže roce opět ve francouzském nakladatelství Sintaksis vyšel jeho román Fronta (Očereď). V Sovětském svazu však Sorokinova díla nesměla být vydávána. Až v roce 1989 rižský časopis Rodnik otiskl několik spisovatelových povídek a postupem času Sorokin pronikl i do dalších časopisů.

Rokem 1992 se Sorokin dostává do širšího povědomí, když časopis Iskusstvo kino otiskl již zmíněný román v dialozích Fronta. Stále je však považován „jen“ za experimentátora, byť důležitého, o kterém si nebyl nikdo jistý, zda svými bizarními literárními obrazy násilí, nekrofilie a sexu pouze samoúčelně šokuje, nebo skrze ně rozkrývá temné stránky moderního člověka i celé společnosti. Následující romány z něj však definitivně činí významného autora bestsellerů (jakkoliv ne pro každého přijatelných) a všechny jeho nové knihy se prakticky vždy stávají literární událostí prvořadého významu. Světovou proslulost mu pak přináší zejména Den opričníka.

Nejvýznamnější knihy Vladimíra Sorokina:

Třicátá Marinina láska (Tridcataja ljubov Mariny, dokončeno 1983, první vydání francouzsky 1987; česky 1995)

Fronta (Očereď, 1985; česky 2003)

Norma (Norma, 1994)

Teplý špek (Goluboje salo, 1999)

Srdce čtyř (Serdca četyrjoch, 2001)

Led (Ljod, 2002)

Trilogie (Trilogija – Puť Bro, Ljod, 23 000, 2005)

Den opričníka (Děň opričnika, 2006; česky 2009)

Cukrový Kreml (Sacharnyj Kreml, 2008)

Vánice (Metěl, 2010)

Telurie (Telluria, 2013; česky 2014)

Vladimír Sorokin

TŘICÁTÁ MARININA LÁSKA

Z ruštiny přeložil Libor Dvořák

Pistorius & Olšanská

Příbram 2015

Vladimír Sorokin

TŘICÁTÁ MARININA LÁSKA

Z rukopisného ruského originálu Tridcataja ljubov Mariny přeložil Libor Dvořák

Obálka Lubomír Šedivý

Vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská, Pažská 128, Příbram

v roce 2015 (knižní vydání 2010)

Odpovědná redaktorka knižního vydání Hana Janišová

Druhé vydání, v nakladatelství Pistorius & Olšanská první

© 1993 by Vladimir Sorokin Translation

© Libor Dvořák, 1995, 2010

ISBN 978-80-87855-58-4 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-59-1 (MOBI)

ISBN 978-80-87053-47-8 (papírová kniha)

>www.pistorius.cz

„…Neboť láska, příteli můj, stejně jako Duch svatý, žije a dýše jen tam, kde chce.“

Michel Montaigne,

ze soukromé rozmluvy

Marinin ukazovák, oškrabující dlouhým perleťovým nehtem starou malbu, už potřetí utopil černý knoflík zvonku ve zdi.

Za vysokými, přepychově polstrovanými dveřmi se konečně ozvaly chvatné šoupavé kroky.

Marina si povzdechla, odhrnula rukáv pláště a pohlédla na hodinky. Zlaté ručičky splynuly přesně na dvanáctce.

Ve dveřích dutě a vlekle zarachotily zámky a vzniklá mezera se otevřela jen natolik, aby Marina mohla vklouznout dovnitř.

„Odpusť, koťátko. A rač prosím dál.“

Marina vstoupila, dveře lehce zaklaply a odhalily masivní Valentinovu postavu. Ten s provinile shovívavým úsměvem otočil stříbřitým knoflíkem bezpečnostního zámku a obrovskýma rukama přihrábl Marinu k sobě:

„Mille pardons, ma chérie…“

Soudě podle toho, jak dlouho neotevíral, a podle sotva znatelného pachu, který uvízl v záhybech jeho sytě višňového sametového županu, bylo zřejmé, že Marinino vyzvánění u dveří ho zastihlo na záchodě.

Políbili se.

„Přeji příjemné vyprázdnění,“ ušklíbla se Marina, odtáhla se od jeho široké ušlechtilé tváře a opatrně přejela nehtem po jizvičce na pečlivě vyholené bradě.

„Ty jsi zkrátka levoboček Pinkertonův,“ usmál se a volně, ale zároveň pánovitě uchopil její tvář do měkkých teplých dlaní.

„Jak se ti sem putovalo? Co počasí? Jak se tam dýchá?“

Usmívající se Marina si ho mlčky prohlížela.

Tentokrát sem dojela bez potíží, odpoledně pomalým taxíkem, pročpělým vůní benzínu a taxikářské bundy, a v tomhle velkém uprášeném bytě se jí odjakživa dýchalo těžko.

„Zíráš na mě očima portrétisty-začátečníka,“ pronesl Valentin a jemně jí mamutími dlaněmi stiskl líce. „Koucourku, na to, abys teď měnila profesi, je už trochu pozdě. Tvým posláním je objevovat talenty a zvyšovat všeobecnou hudební úroveň v řadách pracujících slavné továrny, a ne studovat stopy postupného rozpadu fyziognomie stárnoucího potomka šlechtického rodu.“

Znovu se k ní přiblížil, obličejem zaclonil pseudoempírový interiér předsíně a znovu ji políbil.

Měl smyslné měkké rty, které se v kombinaci s neobyčejně dovednýma rukama a fenomenálním penisem měnily ve vražednou triádu, ukrytou v bílém nestárnoucím těle, masivním a klidném jako balvan kararského mramoru.

„Prosím tě, býváš ty vůbec někdy smutný?“ zeptala se Marina, která mezitím odložila kabelku na telefonní stolek a rozepínala si plášť.

„Jedině když mi Šafrán nabídne společné turné.“

„To ho tak strašně nesnášíš?“

„Naopak. Lituju toho, že mi vrozený egoismus neumožňuje pracovat v kolektivu.“

Sotva si Marina poradila s knoflíky a páskem, pánovité ruce z ní plášť lehce stáhly.

„Ale s Rostropovičem jsi přece koncertoval.“

„Nekoncertoval, jen zkoušel. Prostě pracoval.“

„Já ale slyšela, žes s ním vystupoval.“

Šťavnatě se rozesmál a pověsil plášť na mohutný, oltářovitý věšák.

„Normální blábol filharmonických elit. Kdybych býval tehdy souhlasil se společnými vystoupeními, měl bych dnes v obličeji poněkud jiný výraz.“

„A jaký, prosím tě?“ zeptala se trochu uštěpačně Marina a pohlédla do zrcadla ztmavlého stářím.

„Inu – měl bych méně vodorovných vrásek a podstatně víc svislých. Kdybych zvítězil nad vlastní sebestředností, připomínal bych dnes v nejlepším případě hrůzou znetvořeného senátora epochy Caligulovy. V mé tváři by převládly rysy sokratovského klidu a platónské moudrosti.“

Marina skopla z nohou kozačky a upravovala si před zrcadlem vlasy, které se jí rozsypaly po ramenou:

„Panebože, tolik marných slov…“

Valentin ji zezadu objal a dlaněmi, připomínajícími svou velikostí lopatky na smetí, opatrně přiklopil ňadra úchvatně prokreslená pod svetrem.

„Ach ano, chápu, chápu. Silentium. Nebylas to nakonec ty, má úžasná, kdo našeptal tuto perlu chátrajícímu Ťutčevovi?“

„Jak to myslíš?“ svraštila čelo usmívající se Marina.

„Myšlenka vyslovená jestiť lží.“

„Dost možná,“ povzdechla si a přikryla jeho dlaně svými, které se v porovnání s těmi tlapami zdály titěrné. „Poslyš, kolik vlastně měříš?“

„Proč se ptáš?“ Jeho pohled se přestěhoval do zrcadla. Byl o tři hlavy větší než ona.

„Jen tak.“

„Rubl třiadevadesát, ty moje potěšení,“ Valentin ji políbil na krk a ona zahlédla jeho lysající temeno.

Otočila se k Valentinovi obličejem a vztáhla k němu ruce.

Políbili se.

Přitáhl ji k sobě, sevřel ji pažemi a jako pírko odtrhl od země.

„Nechceš se něčeho najíst, koťátko?“

„Až pak…,“ zamumlala, vstřebávajíc opojnou sílu a moc jeho rukou. Uchopil ji do náruče a nesl ji dlouhou chodbou do ložnice. Marina ho objala kolem krku a dívala se ke stropu. Nad hlavou proplul a div o ni nezavadil obludný slepenec zčernalého bronzu a křišťálu, dál se táhla bílá stropní pláň a pak už zachrastily bambusové závěsy ukrývající pološero ložnice. Valentin Marinu opatrně uložil na rychle rozhozenou manželskou postel.

„Koťátko…“

Husté zelené závěsy byly zatažené a světlo bledého březnového dne do místnosti pronikalo jen úzkou skulinou.

Marina ležela na zádech, rozepínala si zip kalhot a zvědavě si prohlížela druhé bronzovo-křišťálové monstrum, které se hrozivě vznášelo nad postelí. Bylo menší, zato však rozsochatější než to v předsíni. Valentin se posadil vedle ní a pomáhal jí stáhnout kalhoty.

„Jadranská ještěrko. Nejsi to náhodou ty, jež kdysi zkameněla pod schizoidním pohledem Gorgoniným?“

Marina se mlčky zaškaredila. V ložnici žertovat neuměla. Medvědovité tlapy z ní vmžiku strhly svetr i punčocháče s kalhotkami.

Valentinovy rty dravě rozhrnuly vlasy a vsály Marinin ušní lalůček, vášnivá a mohutná sochařská ruka přejela po ňadrech a břiše a přikryla klín. Její kolena se zachvěla a rozevřela se, aby vpustila tu velkou dlaň sršící velkolepostí a něhou.

Za minutu už Valentin ležel na zádech a Marina spočívající na čtyřech pomalu usedala na jeho úd, tvrdý a tlustý jako chrámová svíce za tři devadesát.

„Venuše rozkolísaná… Jaká rozkoš! Tos musela být ty, kdo pokoušel svatého Antonína…“

Žertoval a pokoušel se znovu o úsměv, ale jeho vznešená tvář začala od tohoto okamžiku svou urozenost pomalu ztrácet.

Marina se na ni lačně zahleděla.

Obličej přistíněný šerem ložnice se zvolna kulatil a jako by se rozléval po hladkém a chladném arabském prostěradle.

Jakmile Marina klesla a jejich stydké kosti se setkaly, do Valentinova pohledu se vkradl výraz naprosté bezmoci, smyslné rty jako by napuchly, oči se zaokrouhlily, domodra vyholené tváře znachověly a k Marině vzhlížel důvěřivý chlapec, přesně týž, co visí v dřevěném prasklém rámu v salónu nad obrovským koncertním křídlem.

Marina okamžik počkala a pak se začala pohybovat s rukama zapřenýma do snědých beder.

Valentin mlčky ležel, bloudil po ní nepřítomným pohledem a jeho ruce natažené podél těla se tápavě pohybovaly.

Přímo nad postelí, na zelenavě nazlátlém pozadí starých tapet skrývajících v bukolickém vzorování nejasný erotický podtext, visela v hlubokém šedivém rámu studie modelky z palety pozdního Falka.

Beztvářná žena, umně odstíněná bleděmodrým pozadím, seděla na čemsi mdle hnědém a měkkém a rukama bez prstů si upravovala husté vlasy.

Pohled rytmicky se pohybující Mariny se stěhoval z její plavné figury na Valentinovo tělo rozprostřené pod ní, a ona se snad již posté přesvědčovala o podivuhodné shodnosti plastických linií ženy na obraze a muže v reálu.

Oba se zdáli být bezbranní – žena před štětcem mistra, a muž zase před snědým pohyblivým tělem, které se nad ním tak lehce a vzletně pohupovalo v šeru humpolácké ložnice. Marina ho impulzívně objala, připadla rty k hnědé bradavce a začala se pohybovat ostřeji.

Valentin zasténal a objal jí hlavu.

„Štěstí moje… přesladký… holčičko…“

Jeho tvář se nápadně zaoblila, oči se zpola zavřely a dech ztěžkl. Marině se zamlouvalo líbat a kousat Valentinovy bradavky a cítila, jak se pod ní ten růžový balvan zbavený vůle zachvívá.

Měkká okrouhlá Marinina ňadra se dotýkala jeho břicha a ona cítila, oč jsou chladnější než Valentinovo tělo.

Jeho ruce náhle ožily a sepjaly se za jejími zády.

Zasténal, učinil neobratný pokus jí v pohybu pomoci, ale zdálo se, že žádná síla není s to oddělit tenhle kolos od postele.

Marina pochopila jeho přání a začala se pohybovat ještě rychleji.

Hodiny v salónu odbily půl jedné.

Těžkým Valentinovým dechem se na povrch prokradla blížící se sténavá konvulze, něco si nesrozumitelně drmolil a tiskl Marinu k sobě.

V jeho herkulovském objetí byl pro Marinu jakýkoli pohyb stále těžší, ňadra se zplošťovala o jeho tělo, rty pokrývaly její hladkou pleť překotnými polibky, kaštanové vlasy stáčející se do prstýnků se na snědých Marininých ramenou jemně třásly.

Stiskl ji ještě silněji.

Těžko se jí dýchalo.

„Miláčku… nerozmačkej mě…,“ zašeptala do kulaté bradavky porostlé sotva znatelnými chloupky.

Rozevřel ruce, ale ty už na prostěradle ležet nedokázaly – nekontrolovaně se dotýkaly dvou splynulých těl, hladily Marininy vlasy a dotýkaly se jejích kolen.

Jeho dech začal být nepravidelný, ochraptělý. Každý Marinin pohyb teď otřásal celou jeho olbřímí postavou.

Za okamžik ho ten třas plně ovládl. Marina utkvěle sledovala jeho tvář.

Ta náhle zbělala tak, že téměř splynula s prostěradlem. Marina se střelhbitě přizvedla a oddělila se od něj, až její pochva krátce a šťavnatě mlaskla. Sesmekla se z Valentina, sklonila se k němu, stiskla v prstech tu mocnou nachovou hlavičku a lapala po ní rty.

„Ááááá…“ Na okamžik znehybnělý Valentin zasténal a jeho sloupovité nohy se ztrýzněně ohnuly v kolenou. Marina stihla volnou rukou stisknout jedno z pštrosích vajec v obrovitém zrudlém šourku a do úst se jí nahrnulo teplé, husté sperma.

Rytmicky tiskla úd a rty se vpila do hlavičky, lokajíc stále přibývající chutnou substanci.

Mrtvolně bledý Valentin se ochable zmítal na prostěradle a nezvučně otevíral ústa jako mořský živočich vyhozený na břeh.

„Aaaaa… Ty snad budeš moje smrt… Marinko… ty moje odalisko… ještě víc… víc…!“

Svírala pružné horké žezlo a cítila, jak pulsuje a vypouští další sakrální porce.

„Jéééééj… to je skoro jako smrt… zhouba… ale tys úplný zázrak, koťátko.“

Za okamžik se přizvedl na loktech a Marina, která slízla z rudofialového citronu poslední kalně bílé krůpěje, se blaženě natáhla na studeném prostěradle.

„No to bylo zničující… zázrak…,“ vyrážel uštvaně Valentin a prohlížel si svůj penis ležící na břiše a dosahující až k pupku.

„Takže spokojen…,“ spíš konstatovala, než se tázala Marina a políbila ho na dokonale šedivou skráň.

„Jsi profesionální hetéra, ale to už jsem říkal,“ vydechl zmoženě, zvrátil se dozadu a přikryl ji ztěžklou rukou. „Beati possidentes.“

Valentinova tvář zrůžověla a jeho rtům se znovu vrátil povýšeně smyslný tvar. Marina se tiskla k volně se zdvíhající mužské hrudi a sledovala, jak na mramorovém břiše vadne tmavorudý květ.

„Rolandův meč,“ pousmál se Valentin, když si všiml, kam se dívá. „A ty jsi jeho věrná schrána. “

Marina roztržitě hladila jeho ruku:

„Nejsem sama. Ten měl jistě stovky schrán.“

„C’est possible. On ne peut pas se passer de cela.“

„Ale stejně je obrovitý…“

„Je remercie Dieu.“

„A neměřils ho někdy v plné pohotovosti?“

„II y a longtemps. Au temps de ma jeunesse folie…“

„Proboha mluv konečně rusky!“

„Dvacet osm centimetrů.“

„K neuvěření!“

Marina se dotkla malíkem vlhkého lesklého hrotu a sejmula z něj lepkavou průzračnou krůpěj.

Kdesi ve Valentinových hlubinách na krátkou dobu náhle ožil přitlumený hoboj. Valentin ohnul nohy a velmi nahlas vypustil plyny.

„Pardon…“

„Ty hulváte…,“ zasmála se tiše Marina a odhrnula si pramen vlasů spadlých do tváře.

„L’homme est faible…“

„Já ti nerozumím… Tak pro koho to vykládáš?“

„Pro dějiny.“

Marina se s povzdechem protáhla a zvedla se:

„Kdybys mi tak radši dal kus něčeho na zub…“

„Počkej chvilku. Lež. “

Měkce ji pleskl po zádech.

Marina ulehla.

Valentin ji pohladil po vlasech a políbil snědé rameno s drsnou skvrnkou po očkování proti neštovicím.

„Nejsi unavená, ty můj andílku?“

„Jedině z té tvojí pitomé francouzštiny.“

„Pitomé znamená špatné?“

„Já totiž neznám žádnou – ani dobrou, ani špatnou. A ty to moc dobře víš. Kde se to v tobě bere – tohle snobství…!“

Dutě se zasmál, opřel se o loket a zadíval se na ni shůry.

„Ale já přece jsem starý nedoražený snob. A to zase moc dobře víš ty…“

Marina se ještě jednou dotkla jizvičky na jeho bradě.

„Ty jsi prostě nenapravitelný.“

„To nepochybně. “

Hladil ji po vlasech.

Několik minut leželi mlčky.

Pak se Valentin posadil, vztáhl ruku k zakrslému indickému stolečku a nahmátl cigarety:

„Řekni mi, koťátko – to jsi s mužem skutečně nikdy orgasmus nezažila?“

„Nikdy.“

Mechanicky přikývl a šroubovitě vtáčel cigaretu do bílé kostěné

špičky.

„A na mě zase zapomněl,“ pronesla tlumeně Marina a prsty jako by si přehrávala nějaký motiv na jeho rameni.

„Pardon, zlatíčko. Ale staromládenecké zvyky jen tak nevykořeníš… Prosím…“

Z krabičky, žalostně křupající v jeho prstech, povyjelo několik cigaret. Marina si jednu vytáhla.

Cvakl plynový zapalovač a vyplivl zbytečně dlouhý blankytný jazýček.

Zapálili si.

Marina vstala, lačně zatáhla, prošla se po koberci a znovu pohlédla na obraz. Rozmazaná žena si stále ještě upravovala vlasy.

Valentin vsedě sáhl po županu, navlékl si ho a s potížemi se odtrhl od postele.

„Útulný koutek,“ Marina zimomřivě škubla rameny.

„Roztomilý, že ano?“ zahuhlal Valentin, svírající zuby špičku a uvazující si přes župan hedvábný pás se střapci.

„Ano…“

Předklonila se a začala sbírat poházené prádlo. Valentin se jemně dotkl jejího ramene, hojně zadýmal a z ložnice odplul.

„Jde se obědvat.“

Marina oklepla šedavý váleček popela do lastury s krásně perleťovým vnitřkem, natáhla si svetr, zašilhala po svém odrazu v podlouhlém zrcadle toaletky a začala si navlékat kalhotky.

Mezitím zaslechla, jak Valentin v rozlehlé kuchyni zapěl árii Dalily. Marina vytáhla ze širokého límce vlasy a bosky se rozběhla za ním.

V předsíni nakopla vlastní kozačku, lehce zacákanou předjarním blátem.

„Hej holá!“

Valentin přehrabující se v útrobách mamutí dvoupatrové lednice se ohlédl.

„Má okouzlující… jestlipak víš…“ Vyjmul na okamžik špičku z úst a rozhovořil se rychleji, zatímco druhou rukou tiskl k sametové hrudi hromadu vytahaných potravin. „Teď se podobáš Římance epochy pádu říše. Vyvraždili jí celou rodinu a dům rozbořili. Týden musela žít s chlupatým barbarem. Ten jí nakonec daroval svou kozí vestičku a ona se jen tak v té vestičce rozběhla po rozpukaných kamenných kvádrech Věčného města. Co tomu říkáš?“

„Úžasné. Nejvyšší čas stát se Tacitem.“

„Na to ti kašlu. Já nepotřebuju být Tacitus. Mně by se zamlouval spíš Suetonius, kdyby mě to někdo naučil…“

Drobnými krůčky se došoural k širokému stolu a ostře se předklonil. Potraviny přidušeně zabubnovaly o stůl. Ve Valentinových zubech znovu zachrastila kostěná špička.

„Svetonius je z nich všech nejpregnantnější. Nikdo nezná život dvora líp než hofmistr nebo kuchař. Posaď se.“

Marina klesla na skřípějící vídeňskou židli, rozbalila žlutou pyramidku sýra a začala ho řezat těžkým stříbrným nožem. Valentin dokouřil, odhodil cigaretu do umyvadla, svištivě profoukl špičku a pustil ji do kapsy županu:

„Správně by se měl naškrábat, aby to pěkně vypadalo…“

„Nepřeháněj a radši napidlikej taky salám…“

„Proboha co je to za slovník, chérie…“

„Máš takové krásné nože…“

„To bych prosil. Však taky patřily našemu popravenému dědečkovi.“

„To ho opravdu popravili?“

„Ano. V šestadvacátém.“

„Chudinka…“

Marina rozložila plátky sýra po talíři.

Valentin s praskotem stáhl slupku ze salámu a začal ho dovedně krájet na teninká kolečka.

„Tohle by ti záviděl snad i šéfkuchař z Metropolu,“ ušklíbla se Marina a otevřela skleničku kaviáru. „Staromládenecký život člověka mnohému naučí, jak na tebe tak koukám.“

„Bezpochyby,“ podlouhlé oválky uléhaly na prkénko jeden za druhým.

„Poslyš, a proč ti nevaří tvoje služebná?“

„Proč by nevařila? Vaří mi.“

„A co třeba teď?“

„Přece tu nebude trčet každý den…“

„A kdy sem chodí?“

„Večer.“

„Takže při té příležitosti… nemám pravdu?“

„I to se přihodilo, koťátečko, lhát ti nebudu…“

„No a?“

„Nezajímavé. Takové zakomplexované sovětské individuum.“

„Frigidní?“

„Ale ne, o to nejde. Naopak, kvičela rozkoší. A zmítala se pode mnou jako lapená ryba. Mluvím o něčem jiném.“

„Je divoká? Barbarka?“

„Naprostá. O devětašedesáti slyšela prvně v životě. A to jí je osmačtyřicet.“

„A žes ji tedy trochu nevzdělal?“

„Králíčku, já neumím být patron. V žádném ohledu.“

„To vím…“

Marina mu pomohla naskládat salám na talíř.

Valentin zapálil plynový hořák a s rachotem na něj postavil vysoký kastrol.

„Teda ale boršč vaří geniálně. Proto ji tu držím.“

„A to jí s tebou opravdu bylo dobře?“

„Se mnou? Kocourku, to jen ty jsi taková patologická maskulinofobka. Ostatně právě proto se mi tak líbíš.“

„Ale to mi pak teda laskavě řekni, kdo se ti nelíbí? Vždyť tobě se určitě zamlouvá každá na potkání.“

„Správně. Já jsem, milánku, jako pantatínek Karamazov. Žena je hodná naší vášně už proto, že je žena.“

„A na kolikpak ti ještě elán vystačí?“

„Inu, budu koukat, abych viděl…“

„Ty jsi mi ale…“

„Poslyš, chérie, dnes v tobě tuším viry jakési agresivity. Není to náhodou vliv tvé exaltované milostnice?“

„Koho máš přesně na mysli?“

„No, tu… dělnici štětce a palety… tu tvou výtvarnici…“

„Š tou jšme še už dávno rožešly,“ zašišlala Marina, žvýkající kolečko salámu.

„Ach tak. A kohopak máš teď?“

„Co je ti do toho…“

„Ale no tak koťátko – uklidni se.“

„Já jsem náhodou klidná…“

Valentin znovu otevřel lednici, vytáhl načatou láhev šampaňského a sáhl do police pro poháry.

„Já šampaňské nepila snad už sto let.“

„Tady máš. Napij se a utiš se.“

Slabě pěnící víno stékalo do pohárů.

Marina se chopila toho svého a pohlédla na bublinky prchající ode dna vzhůru:

„Valječko, já teď mám lásku. Obrovskou.“

„Ale no to je ohromné,“ pronesl naprosto vážně Valentin a přiložil sklenici ke rtům.

„Ano. Je to krásné.“

Marina se napila a začala si mazat chleba.

„Kdo je to?“

„Dívka.“

„Je mladší než ty?“

„O pět let.“

„Skvělé!“ S půvabnou nehlučností odložil vyprázdněný pohár, sejmul víčko z křišťálové dózy plné kaviáru a širokým nožem nabral dobrou třetinu obsahu.

„Ano, je to podivuhodné,“ zašeptala Marina, přejíždějící bezmyšlenkovitě prstem po ubruse.

Table of Contents

O knize

O autorovi

Titulní list

Tiráž

Motto

Třicátá Marinina láska