O knize

Vánice, stejně jako předchozí česky vydaná novela Den opričnika, nezapře autorovu zálibu ve fantazii a nadsázce, v absurdních motivech a vizionářství, vpletených do toku realistického vyprávění. Vladimir Sorokin se v ní vrací k tématu, které dobře známe z klasické ruské literatury – k tématu strastiplné cesty mrazivou vánicí.

Venkovský lékař Garin se bezpodmínečně musí dostat do vzdálené vesnice a aplikovat jejím obyvatelům vakcínu proti smrtelné exotické nemoci, „černuše“. Protože na přepřahací stanici nesežene čerstvý potah, je nucen najmout si místního drobného a tichého mužika Kucku a jeho poněkud podivný dopravní prostředek, tzv. samohyb, poháněný padesátkou maličkých koníků velikosti koroptví. A tato bizarní ekipa se vypraví do zmrzlé krajiny a počínající sněhové vichřice. V klasickém příběhu pána a jeho sluhy udělá Kucka všechno pro to, aby s doktorem dojeli. Do vesnice je to jen sedmnáct verst, ale jejich pouť se stále protahuje: nejprve na dva dny, pak na tři, na čtyři – cesta závějemi a vánicí chystá stále nové překážky: zmrzlého obra, tajemné čtyřstěny, svůdnou mlynářku s jejím mužem-trpaslíkem, zlověstně vyjící vlky. A síly ubývají… Povede se lékaři zachránit nakaženou vesnici?

Román je dobrodružným vyprávěním v žánru sci-fi, parodií na výstřelky dnešní civilizace, ale současně i velkou metaforou strastiplné cesty ruské inteligence. Sám autor o něm napsal:

„Smysl ruského života spočívá ve fyziologickém přežití. A ruský život – to je mučivě hrdinské zdolávání prostoru. Stát v tomto procesu není náš spojenec, ale nepřítel. Náš stát je přece taky taková věčná vánice, s níž musí obyvatelstvo neustále zápolit. Proto je u nás tak velký a přímo hmatatelný rozdíl mezi exteriérem a interiérem, mezi útulností domova a špinavou, agresivní a nezkultivovanou ulicí. Jakmile doma otevřete venkovní dveře, ocitáte se ve všudypřítomné sociální vánici.“

O autorovi

Vladimír Georgijevič Sorokin (1955) vyrůstal na moskevské periferii, v roce 1977 dostudoval Vysokou školu těžby ropy a zemního plynu, ale v oboru nikdy nepracoval. Odmítl vstoupit do Komsomolu, a tak byl po roce ze svého prvního zaměstnání v časopisu pro mladou literaturu Smena vyhozen. Začínal jako výtvarník, zabýval se knižní grafikou a konceptuálním uměním.

V roce 1985 publikoval pařížský časopis А-Я šest Sorokinových raných povídek a v témže roce opět ve francouzském nakladatelství Sintaksis vyšel jeho román Fronta (Očereď). V Sovětském svazu však Sorokinova díla nesměla být vydávána. Až v roce 1989 rižský časopis Rodnik otiskl několik spisovatelových povídek a postupem času Sorokin pronikl i do dalších časopisů.

Rokem 1992 se Sorokin dostává do širšího povědomí, když časopis Iskusstvo kino otiskl již zmíněný román v dialozích Fronta. Stále je však považován „jen“ za experimentátora, byť důležitého, o kterém si nebyl nikdo jistý, zda svými bizarními literárními obrazy násilí, nekrofilie a sexu pouze samoúčelně šokuje, nebo skrze ně rozkrývá temné stránky moderního člověka i celé společnosti. Následující romány z něj však definitivně činí významného autora bestsellerů (jakkoliv ne pro každého přijatelných) a všechny jeho nové knihy se prakticky vždy stávají literární událostí prvořadého významu. Světovou proslulost mu pak přináší zejména Den opričníka.

Nejvýznamnější knihy Vladimíra Sorokina:

Třicátá Marinina láska (Tridcataja ljubov Mariny, dokončeno 1983, první vydání francouzsky 1987; česky 1995)

Fronta (Očereď, 1985; česky 2003)

Norma (Norma, 1994)

Teplý špek (Goluboje salo, 1999)

Srdce čtyř (Serdca četyrjoch, 2001)

Led (Ljod, 2002)

Trilogie (Trilogija – Puť Bro, Ljod, 23 000, 2005)

Den opričníka (Děň opričnika, 2006; česky 2009)

Cukrový Kreml (Sacharnyj Kreml, 2008)

Vánice (Metěl, 2010)

Telurie (Telluria, 2013; česky 2014)

Vladimír Sorokin

VÁNICE

Z ruštiny přeložil Libor Dvořák

Pistorius & Olšanská

Příbram 2015

Vladimír Sorokin

VÁNICE

Tato kniha vyšla s podporou Michaila Dmitrijeviče Prochorova a jeho nadace, v rámci programu TRANSCRIPT na podporu vydávání překladů ruské umělecké a vzdělávací literatury v zahraničí.

Z ruského originálu Метель, vydaného nakladatelstvím AST – Astrel v Moskvě v roce 2010 přeložil Libor Dvořák

Obálka Lubomír Šedivý

Odpovědná redaktorka knižního vydání Marie Zábranová

Vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská s. r. o. Pražská 128, Příbram I.

v roce 2015 (knižní vydání 2011)

První vydání

© 2010 by Vladimir Sorokin

Translation © Libor Dvořák, 2011

ISBN 978-80-87855-52-2 (EPUB)

ISBN 978-80-87053-53-9 (MOBI)

ISBN 978-80-87053-54-6 (papírová kniha)

www. pistorius. cz

Nebožtík spát uléhá

do světlé světnice,

v okně lehce krouží

poklidná vánice…

Alexandr Blok

„Proboha, ale pochopte přece, že já musím bezpodmínečně jet dál!“ rozhořčeně mával ve vzduchu rukama Platon Iljič. „Čekají na mě pacienti! Pa-ci-en-ti! Je tam epidemie! Říká vám to něco?“ Staniční dozorce přitiskl zaťaté pěsti k jezevčí vestičce a bezděky se předklonil:

„Jak bych nechápal, vašnosti, jak bych nechápal! Vy musíte pokračovat dál, vašnosti, což je mi naprosto jasný. Jenže já koně nemám a do zítřka rozhodně mít nebudu!“

„Ale jak je to možné, že nemáte koně?!“ vykřikl tentokrát už vztekle Platon Iljič. „K čemu ta vaše stanice je?“

„Prostě občas dojde taky k tomu, že všichni koně jsou na cestě a já nemám ani jedinýho, ani jedinýho!“ zopakoval ještě jednou hodně nahlas dozorce, jako by mluvil s hluchým. „Ledaže by se tu večer zázrakem vobjevili poštovní. Jenže bůhví, kdy přesně to bude.“

Platon Iljič si sundal skřipec a zadíval se na staničního dozorce, jako by ho viděl prvně v životě.

„Ale chápete vy vůbec, velectěný, že tam umírají lidé?“

Dozorce rozevřel dlaně a vztáhl k doktorovi ruce, jako by ho prosil o almužnu:

„Jak bych nechápal, vašnosti? Takový věci my prosím chápem! Pravoslavný tam umíraj, takový neštěstí, tak jak bych nerozuměl? Ale podívejte se okýnkem ven, jak se tam čerti ženěj!“

Platon Iljič si skřipec zase nasadil a automaticky se očima pod nateklými víčky zadíval na ojíněné okno, za nímž se nedalo uvidět zhola nic. Každopádně za ním dál panoval šerý zimní den.

Doktor pohlédl na hlučné pendlovky ve tvaru ježibabí chaloupky: ukazovaly čtvrt na tři.

„Už jsou dvě pryč!“ popuzeně pohodil svou širokou, nakrátko ostříhanou hlavou, na spáncích lehce postříbřenou: „Dvě pryč! Za chvilku se tam začne stmívat, chápeš to?“

„Abych nechápal, vašnosti…,“ začal znovu snaživě dozorce, ale doktor ho rezolutně přerušil:

„Tak poslyš, milý zlatý! Ty mi koně vydupeš třeba ze země. Protože jestli já se tam dneska nedostanu, poženu tě před soud. Za sabotáž.“

Známé zdeúřední slovo na staničního dozorce zapůsobilo jako pilulky na spaní. Jako by naráz usnul a tím pádem přestal kníkat a omlouvat se. Jeho mírně předkloněná postava v krátké vestičce, plyšových kalhotách a vysokých bílých válenkách se žlutou koženou podrážkou nehybně strnula v polotmě prostorné a nemožně přetopené světnice. Zato jeho žena, která až doposud tiše seděla s pletením za kartounovým závěsem v koutě, se najednou pohnula, vyhlédla a ukázala svou širokou, nic nevyjadřující tvář, která už doktora během těch dvou hodin čekání, popíjení čaje s malinovou a švestkovou zavařeninou a listování v loňských číslech časopisu Niva stihla jaksepatří otrávit.

„A co takle zkusit říct Kuckovi, Michalyči!“ Dozorce okamžitě znovu ožil.

„Což to by šlo, říct Kuckovi,“ dozorce se poškrábal pravou rukou na levé a zpola se otočil k ženě. „Ale voni by přece chtěli erární koně, že, vašnosti.“

„Mně už je jedno, jaké!“ zvolal doktor. „Koně! Koně! Prostě koně!“

Dozorce se odšoural k poličce:

„Pokuď není v Choprovu u strejdy, tak bysme mu říct mohli…“

Když přistoupil k poličce, zvedl sluchátko, párkrát zatočil kličkou, narovnal se, levou ruku zapřel v bok a plešatou hlavu zvedl tak, jako by chtěl povyrůst:

„Tady Mychalič, Mykolaji Lukiči. Poslyš, nebyl u vás dneska pro chleba náš Kucka? Takže ne… No jistě, to by ani nebylo možný! Kdepak, dneska někam ject, to je vyloučený. Pánbu ti to zaplať!“

Opatrně položil sluchátko do vidlice, jeho nedbale oholená tvář muže neurčitého věku teď jako by ožila a začal se zvolna šourat k doktorovi:

„Takže dneska náš Kucka v Choprovu pro chleba nebyl. To bude doma a ležet na peci. Protože když jede pro chleba, tak se cestou vždycky staví u strejdy. Aby si krapet poklábosili u čajíku. A s tím chlebem zpátky sem přijede až večer.“

„On má koně?“

„Koně ne, samohyb.“

„Samohyb?“ přimhouřil doktor oči a sáhl do kapsy pro cigarety.

„Toho když uprosej, tak jich do Dolgýho dopraví na samohybu.“

„A co moje spřežení…?“ vzpomněl si doktor na své saně, kočího a dva erární koně.

„To všechno na nich počká tady. A svýma saněma pak zase pojedou zpátky.“

Doktor si zapálil a vyfoukl ústy kouř.

„Kde bydlí ten tvůj Kucka od chleba?“

„Kousek odtud,“ mávl staniční dozorce rukou kamsi za sebe.

„Vasjatka jich tam doprovodí. Vasjatko!“

Na jeho volání se však nikdo neozval.

„Asi bude v nový chalupě,“ ozvala se za závěsem dozorcova žena.

Hned nato vstala, zašustila sukní po podlaze a vyšla do světnice. Doktor přistoupil k věšáku, vzal si z něho svůj dlouhý kožich, nasadil si velkou liščí čapku s ohonem, krk si omotal dlouhou bílou šálou, natáhl si rukavice, uchopil obě cestovní brašny a odhodlaně vykročil do tmavé síně přes práh dveří, které před ním otevřel dozorce.

Újezdní doktor Platon Iljič Garin byl vysoký, dobře stavěný dvaačtyřicátník s mohutným nosem v úzkém, protáhlém obličeji, vždy domodra vyholeným, z něhož nikdy nezmizel výraz absolutní nespokojenosti: Vy všichni mi neustále bráníte, abych vykonal cosi velmi důležitého a jedině myslitelného, k čemu jsem byl osudem předurčen, co umím ze všech vás nejlépe a na co už jsem vynaložil velkou část svého vědomého života, jako by říkala ta cílevědomá tvář s velkým umíněným nosem a očima s nateklými víčky. V síni narazil na dozorcovu ženu a Vasjatku, který se okamžitě ujal obou brašen.

„Je to sedum chalup vod nás,“ poučil doktora dozorce, předběhl ho a pohotově otevřel i venkovní dveře. „Doprovoď pana dochtora, Vasjatko.“

Platon Iljič vyšel na čerstvý vzduch a přimhouřil oči. Bylo pošmourno a lehce mrzlo; slabý vítr, který ovšem po celé ty tři hodiny neutichl, stejně jako předtím roznášel drobný sníh.

„Moc vod nich za to chtít nebude,“ brebentil dozorce, ve větru celý schoulený. „Je to chlap, kerýho peníze moc nezajímaj. Hlavní je, aby s nima vůbec jel.“

Vasjatka postavil brašny na lavičku, zabudovanou do schůdků před vchodem, zmizel v síni a brzy se vrátil v krátkém kožíšku, čepici a válenkách, znovu vzal brašny a vykročil po sněhu navátém větrem:

„Pudeme, pane.“

Doktor pokuřující cigaretu vykročil za ním. Šli zavátou pustou vesnickou ulicí. Sněhu nafoukalo tolik, že se do něj doktorovy vysoké boty s kožešinou uvnitř bořily málem do poloviny holení.

Table of Contents

O knize

O autorovi

Vánice