O KNIZE

Jak je vybudována dnešní ruská státní moc? Je Vladimir Putin opravdu neomezeným vládcem současného Ruska, anebo mu vládne spíše jakýsi „kolektivní Putin“ či „nové politbyro“? Jak dlouho bude trvat putinismus? Na tyto zcela zásadní otázky se snaží odpovědět kniha Všichni muži Kremlu, kterou napsal známý ruský novinář, bývalý válečný zpravodaj listu Kommersant a poté šéfredaktor nezávislé internetové televize Dožď Michail Zygar. Metoda je jednoduchá: Zygar především zpovídá lidí z nejbližšího Putinova okolí a rešeršuje rozhovory, které s nimi vedl on sám, nebo jeho kolegové. Před čtenářem se tak střídají zajímavé portréty takových mužů, jakými jsou třeba Dmitrij Medveděv či Boris Berezovskij, ale i lidí u nás méně známých – kremelského ideologa Vladislava Surkova, Putinovy neodmyslitelné pravé ruky Igora Sečina, někdejšího šedého kardinála Kremlu Alexandra Vološina či ministra obrany Sergeje Šojgua.

Zygar přitom ukazuje, jakým vývojem prošel hlavní protagonista celé knihy Vladimir Putin. V počátcích své vlády se snažil být reformátorem. Ale pak se postupně začal měnit jak jeho vztah k Západu, který dnes pokládá za proradný a přisuzuje mu vinu za všechny potíže svého impéria, tak i k ruským liberálům a střední třídě, jež začal považovat za zrádce. Putin se vrací k nacionalistickému paradigmatu velkoruského státu a jeho zájmů, osvědčeným technologiím moci a budování vlastního kultu. Vrchol mocenské pyramidy v Rusku dnes proto tvoří šéfové silových rezortů a někdejší Putinovi spolupracovníci z KGB. Mezi ruskými občany se pak Putin opírá především o příslovečné „obyčejné“ Rusy, zpracovávané masivní státní, hlavně televizní propagandou.

Zygarova kniha tak líčí vznik a vývoj dnešního ruského mocenského systému a jeho cestu do stále užšího, uzavřenějšího a nebezpečnějšího kruhu.

Z RECENZÍ:

Zygarova kniha je prvním důsledným popisem všeho, co se za posledních 20 let stalo, který jsem četla. Je to velmi důležitá studie, jež umožňuje dozvědět se fakta z bezprostředních reportáží.

Světlana Alexijevičová, laureátka Nobelovy ceny

Je to přehledná, podivuhodně chladnokrevná a naprosto nestranná nejnovější historie ruského státu.

Boris Akunin, spisovatel

Všichni muži Kremlu jsou lepší než všechny mé vlastní knihy o Putinovi dohromady.

Stanislav Belkovskij, politolog

O AUTOROVI

Michail Zygar (1981) je ruský spisovatel, režisér, novinář a publicista. Jako dítě žil s rodiči v Angole, po maturitě vystudoval slavnou moskevskou diplomatickou akademii MGIMO, ale studoval kupříkladu taky na Káhirské univerzitě. V letech 2000–2009 působil v listu Kommersant a jako válečný zpravodaj referoval o válkách v Iráku, Libanonu a Palestině či o revolucích na Ukrajině a v Kyrgyzstánu. V letech 2010–2015 působil jako šéfredaktor nezávislé internetové televize Dožď, kde mimo jiné řídil přenosy z protiputinských demonstrací v Moskvě v zimě roku 2011–2012. Je laureátem několika novinářských cen za prosazování svobody slova v Rusku (ZEIT-Stiftung Ebelin, americká cena International Press Freedom Award). Před sedmi lety vydal společně s V. Panjuškinovou knihu Gazprom. Nová ruská zbraň.

Kniha Všichni muži Kremlu se ihned po svém vydání na konci roku 2015 stala ruským bestsellerem a během dalšího půlroku byla vydána v dalších sedmi zemích.

Wikipedie:

https://ru.wikipedia.org/wiki/%D0%97%D1%8B%D0%B3%D0%B0%D1%80%D1%8C,_%D0%9C%D0%B8%D1%85%D0%B0%D0%B8%D0%BB_%D0%92%D0%B8%D0%BA%D1%82%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87

Michail Zygar

VŠICHNI MUŽI KREMLU

Stručná historie současného Ruska

Z ruštiny přeložil Libor Dvořák

Pistorius & Olšanská

Příbram 2016

Michail Zygar

Všichni muži Kremlu

Stručná historie současného Ruska

Z ruského originálu Vsja kremlevskaja rať vydaného v roce 2015

nakladatelstvím Intělektualnaja litěratura v Moskvě

přeložil Libor Dvořák

Obálku navrhl Lubomír Šedivý

Redakce papírového vydání Iva DVořáková

Korektury Kristýna Hoblová

V roce 2016 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská,

Pražská 128, Příbram

jako svou 165. publikaci

Vydání první

Tato kniha vyšla s laskavou pomocí Nadace Český literární fond a Nadace Michaila Prochorova v rámci programu TRANSCRIPT podporujícího vydávání překladů ruské literatury.

Издание осуществлено при участии Программы поддержки переводов русской литературы TRANSCRIPT Фонда Михаила Прохорова.

© 2016 by Michail Zygar

Překlad © Libor Dvořák, 2016

ISBN 978-80-87855-73-7 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-74-4 (MOBI)

ISBN 978-80-87855-64-5 (papírová kniha)

www.pistorius.cz

Předmluva

Když jsem začínal psát tuhle knihu, myslel jsem si, že půjde o příběh toho, co se v Rusku odehrálo v posledních patnácti letech. Jak se měnil základní životní pocit a světový názor Vladimira Putina a jeho nejbližšího okolí, jak to všechno začínalo a kam až nás to dovedlo. Ukázalo se však, že bezprostřední účastníci událostí si nikdy nepamatují, co se ve skutečnosti odehrálo. Každý konstruuje své vzpomínky tak, aby v nich vypadal solidně, ba hrdinsky, a hlavně aby měl vždy pravdu. Během několika let práce na tomto textu jsem vyzpovídal desítky lidí z nejbližšího Putinova okolí: pracovníků jeho prezidentské kanceláře, členů vlády, poslanců Státní dumy, podnikatelů ze seznamu časopisu Forbes či zahraničních politiků. Téměř každý z nich vyprávěl svůj vlastní příběh, příběhy jednotlivých osobností se nikdy neprotínaly. Hrdinové často zapomínali důležitá fakta, pletli se v čase, a dokonce pouštěli ze zřetele své vlastní činy i slova. A zpravidla mě prosili, abych se na jejich svědectví neodvolával. Nakonec se mi však díky výpovědím značného množství lidí podařilo sestavit dostatečně průzračný obraz.

Vznikla tak historie o tom, jak se jeden člověk náhodou stal králem. Zpočátku se prostě chtěl udržet ve funkci. Měl ale štěstí, a tak se rozhodl, že se z něj stane úspěšný bojovník a reformátor – takový král Lví srdce. A zachtělo se mu vstoupit do dějin. Jenže pak se mu zachtělo i luxusního života. A stal se králem Velkolepým. Poté se unavil a býval by si rád trochu odpočinul. Jenže pochopil, že nějaký odpočinek už si nemůže dovolit, jelikož se stal součástí historie. Jelikož se stal carem Hrozným.

Jak se v něm odehrávaly všechny tyto proměny? Je to hlavně zásluha jeho blízkého okolí, oné různorodé svity, která po celá ta léta pěstovala jeho královskou hru. Okruh jeho nejbližších ho povznesl, naučil se ovládat jeho obavy a přání a hnal ho vpřed. Do postavení, v něž ani on sám nedoufal.

Když budeme události rekonstruovat a zároveň vědět, k čemu vedly, bude ten příběh vyznívat zcela logicky. Můžeme dokonce nabýt dojmu, že vše se od samého počátku ubíralo právě tam, kam to nakonec dospělo, rýsuje se až jakýsi prvopočáteční projekt. A hrdinové si dodatečně vymýšlejí zdůvodnění svých činů. Nalézají příčiny, které ve skutečnosti neexistovaly, či logiku, o níž kdysi neměli nejmenší pojem.

V těchto patnácti či o něco málo více letech dějin Ruska žádnou přísnou logiku vysledovat nelze. Řetězec událostí, který vznikl pod mýma rukama, rozhodně nemá podobu jednolité tkáně, žádná jasná strategie, s níž by postupoval ať už Putin, či lidé kolem něj, tu zkrátka patrná není. Vše, co se odehrává, jsou jen taktické kroky a operativní reakce na vnější podněty, které nesledují žádný jasný cíl.

Pozorné zkoumání činů a motivace ruských politiků v posledních patnácti letech ukazuje, že veškeré teorie spiknutí tady selhávají. Když máme sebemenší pochybnost, co bylo příčinou té či oné události, zda zlý úmysl, či chyba, musíme vždy volit onu druhou eventualitu.

Věděli ruští vůdci z roku 2000, k čemu dospějí za patnáct let u moci? Ne. A věděli v roce 2014, jak budou vítat rok 2015? Taky ne.

Když mluvím o vůdcích v množném čísle, rozhodně to není omyl. Máme ve zvyku se domnívat, že za veškerými rozhodnutími v Rusku stojí jediný člověk – Vladimir Putin. To je ovšem pravda jen zčásti. Všechna rozhodnutí opravdu činí Putin, jenže Putin – to není jedna osoba. To je obří kolektivní rozum. Desítky, ale spíš stovky lidí denně usilují o to, aby odhadli, k jakým rozhodnutím by měl Vladimir Putin dospět. On sám pak odhaduje neustále: jaká rozhodnutí by měl učinit, aby ho všichni měli rádi. Aby byl srozumitelným a obecně schvalovaným obrovitým kolektivním Vladimirem Putinem.

Tento kolektivní Putin po celá ta léta konstruoval své vzpomínky tak, aby si dokázal, že je vždy a ve všem v právu. Aby sám sebe přesvědčil, že jeho skutky jsou logické a že má plán i strategii. Že se nikdy nedopouštěl chyb a že byl vždy nucen zachovat se tak, jak se zachoval, protože bojoval s nepřáteli, vedl těžkou nepřetržitou válku.

Je to příběh virtuální války. Války, která se nedá ukončit, protože by to znamenalo přiznání, že ta válka nikdy nebyla.

ČÁST PRVNÍ

Putin I. Lví srdce

Kapitola první,

v níž se kremelský ideolog Alexandr Vološin naučí snášet Lenina

Alexandr Staljevič Vološin je vzorový kapitalista. V jeho zevnějšku hned vytušíme cosi z amerického Strýčka Sama, jak býval vypodobňován v sovětských karikaturách: šedivá bradka, chladný pronikavý pohled (takže k úplnosti tohoto typického obrazu chybí už jen buřinka, pytel dolarů a bomba za zády).

Vološinova kancelář je ve středu Moskvy, na Poljance, deset minut pěšky od Kremlu; zařízení vskutku asketické, má tu jen to, co nutně potřebuje, nic zbytečného. Žádný přepych, ten by tajnému vládci světa nebyl k ničemu.

Vološin rozhodně není žádný řečník – mluví tiše, a když se zlobí, dokonce lehce koktá. A v míře až nadbytečné prokládá svůj projev anglickými slovy. Nikoli anglicismy, ale nefalšovanými anglickými výrazy, jichž jinak užívá v podnikatelské sféře. „Situace na Ukrajině už není právě manageable.“ „Je třeba, abychom stále měli v hlavě nějakou agendu.“ „Přišel naprostý deadlock.“ „Důležité jsou názory rozhodujících stakeholders.“ Není v tom žádná křeč, je to pro něj zcela samozřejmé, on přece není politik, ale byznysmen.

Své základní historické poslání považuje za naplněné: zajistil Rusku politickou stabilitu a kapitalismus a poté se odebral na odpočinek. Říká, že jeho současná naprostá absence možnosti nějak ovlivnit politiku ho nermoutí.

O politice ostatně nejraději mluví v ryze věcných kategoriích: „Američani dokázali vybudovat obrovitou diverzifikovanou ekonomiku světa, která citlivě reaguje na vše nové, a to díky tvrdé konkurenci. A stejně ostrá konkurence je patrná i v americké politice, včetně vnitřního ustrojení amerických politických stran. Díky tomu vznikl stabilní politický systém odmítající extrémy. Zato ve světové politice se Spojené státy staly po rozpadu Sovětského svazu v podstatě monopolem. A bez této konkurence začali Američani být sebejistí, neefektivní a nesoudní. Nadělali spoustu závažných chyb, čímž nejenže výrazně utrpěla světová bezpečnost, ale přineslo to i mnoho škod jim samým.“ Celkově o Americe soudí hodně kriticky, ale přece jen láskyplně a s nečekanými detaily: onehdy se náhodou seznámil s Jebem Bushem a jindy zase zahlédl starou známou Condoleezzou Riceovou, ale rozhodl se, že ji nepozdraví.

Skutečné výbuchy vzteku v něm probouzí jen ukrajinská otázka: když se dostane na přetřes, okamžitě přechází z angličtiny do ruštiny. Veškerá politika ukrajinských státních orgánů vůči ruskojazyčnému obyvatelstvu ho rozhořčuje: „Kdyby se takhle Kanaďani chovali k frankofonnímu obyvatelstvu Québecu. To by byl daleko větší humbuk!“

Pochovat Lenina

V roce 1999 Kreml vypracoval přesný plán definitivního pochování Lenina. Jeho tělo mělo být z mauzolea na Rudém náměstí vyneseno uprostřed noci a naprosto tajně převezeno do Petrohradu. Ráno se lidé probudí, a Lenin už na Rudém náměstí nebude.

Přesně stejně o 38 let dřív bylo pod příkrovem noci z mauzolea vyneseno tělo Stalinovo, které se ovšem nikam daleko nevozilo. Pohřbili ho hned vedle, ke Kremelské zdi. Tehdejší sovětský vůdce Nikita Chruščov to chápal jako symbol destalinizace a odhalení kultu osobnosti.

Nové pohřbení Leninovo se mělo odehrát „důstojně a bez pohany“, vzpomínají spolupracovníci kremelské administrativy. Jedině že hned poté by Volkovský hřbitov v Petrohradu (kde je pohřbena Leninova matka a jeho sestry a kde si, jak praví legenda, přál být pochován Vladimir Iljič sám) musel být po několik měsíců přísně střežen. A bývalo by bylo třeba po těch několik měsíců přežít rozhořčené protesty komunistické strany. Pak by se ale vášně utišily: mauzoleum se mělo rozebrat a na jeho místě se měl zbudovat památník obětem totality – takový, aby nikoho ani nenapadlo chtít ho kácet. Takhle měl vypadat rozhodující úder proti komunistické ideologii. Pro Kreml to v daném okamžiku byl ten nejdůležitější úkol – nepřipustit sovětský revanš a zvítězit nad komunisty.

Kancelář šéfa kremelské prezidentské administrativy Alexandra Vološina byla od Leninova sarkofágu vzdálená pouhých 10–15 metrů. Říká se, že Vološin na toto téma rád žertovával: „Od mrtvoly mě dělilo sotva patnáct metrů vzdušnou čarou. On si tam ležel a já u svého stolu pracoval. Jeden druhému jsme nijak nepřekáželi.“

Jenže ve skutečnosti Lenin samozřejmě překážel velmi. Prezidentu Borisi Jelcinovi bránil ve snaze skoncovat s minulostí; pro toho by se odstranění vůdce světového proletariátu z mauzolea stalo symbolem příchodu nových časů a nezvratných změn – stejně jako to před zmíněnými 38 lety bylo pro Chruščova v případě Stalinově. Přenos Leninových ostatků poprvé v roce 1991 navrhl první petrohradský starosta nové doby Anatolij Sobčak, jenže ani tenkrát, ani v následujících letech Jelcin jeho návrh uskutečnit nemohl, nechtělo se mu jít do zbytečného konfliktu s komunisty.

Pro Vološina ovšem Lenin nebyl ani tak symbol, jako spíš konkrétní, stále živý hráč v aktuální politice. Souboj s komunistickou stranou, to byla nejdůležitější část každodenních starostí hlavního kremelského stratéga. Lenin pro něj byl cosi jako eso v rukávu, možnost zasadit protivníkovi úder na solar. Komunisté tenkrát kontrolovali parlament, a tak měli možnost torpédovat jakoukoli, i tu nejdůležitější reformu. Po krizi v roce 1998 se pak fakticky ujali i kontroly nad vládou, v jejímž čele stál bývalý kandidát na členství v politbyru ÚV KSSS a bývalý ministr zahraničí, devětašedesátiletý Jevgenij Primakov.

Do ústavou daného konce druhého Jelcinova prezidentského období zbývalo něco přes půldruhého roku a zdálo se, že od pádu SSSR komunisté ještě nikdy nebyli tak silní. Komunistická strana iniciovala proti Jelcinovi proceduru impeachmentu, což zdůvodňovala pěti body: byl to zánik Sovětského svazu, rozehnání Nejvyššího sovětu v roce 1993, čečenská válka, faktické zhroucení armády a genocida ruského národa. Premiér Primakov, pro nějž komunisté hlasovali jednomyslně, byl tehdy nejpopulárnější politik v zemi a zdál se být nejperspektivnějším prezidentským kandidátem.

Obzvláštní uznání mu přineslo výrazné antiamerické gesto – rozhodnutí otočit nad Atlantickým oceánem letadlo směřující do USA. Když 24. března 1999 letěl na oficiální návštěvu Washingtonu, zavolal mu viceprezident Albert Gore, aby mu oznámil, že Spojené státy zahajují v zájmu ukončení konfliktu v Kosovu nálety na Jugoslávii. Rozhořčený Primakov neváhal a z půli cesty se vrátil do Moskvy. Prokremelský a liberální ruský tisk ho zkritizoval za populismus a nadbíhání komunistickému voličstvu. První sovětský a tehdy i nejvlivnější ruský podnikatelský list Kommersant ujišťoval, že kvůli Primakovovu gestu přišlo Rusko o 15 miliard dolarů, které by vydělalo na chystaném podpisu konkrétních smluv ve Washingtonu: „Ruský premiér tak učinil volbu, volbu pravého komunisty. Bolševika, ochotného hodit za hlavu zájmy své vlasti a národa ve prospěch internacionalismu, srozumitelného už jen jemu a dalším bývalým členům KSSS,“ běsnil Kommersant.[1]

Obrat vládního speciálu nad Atlantikem se stal prvním gestem státního antiamerikanismu let devadesátých a ukázal, nakolik takové gesto může zarezonovat v ruském lidu, zbaveném pocitu národní hrdosti. Zároveň se stal také počátkem rozhodujícího souboje o moc mezi protizápadními konzervativci, jejichž korouhví byl najednou právě Primakov, a liberálními prozápadními silami, které se dožadovaly nepřipuštění sovětského revanše. Tahle síla sice neměla vůdce, ale nechyběl jí tajný koordinátor, šéf kremelské administrativy Alexandr Vološin.

V této situaci bylo třeba vyvést komunisty z konceptu. Rituální drtivou ranou se přitom mohlo stát právě přenesení Lenina z mauzolea. Překážkou však byl zákon. Podle příslušné právní normy bylo možné změnit místo Leninova odpočinku pouze ve třech konkrétních případech: Za prvé z vůle Leninových potomků, ale ti byli naopak kategoricky proti. Za druhé na základě rozhodnutí místních úřadů, v podstatě tedy tehdejšího moskevského starosty Jurije Lužkova, „v případě nedodržení sanitárních a ekologických požadavků na místo pohřbení“ – jenže ten se do boje chystal na docela jiné straně barikády, než byl Kreml a ruští liberálové. Anebo za třetí pak v případě, že by hrob překážel veřejné dopravě. Prezidentský výnos ovšem mezi tyto eventuality rozhodně nepatřil. Porušení zákona by se považovalo za trestný čin. A kdyby byl k pěti bodům obvinění proti prezidentovi, s nimiž v parlamentu přišli komunisté, připojen ještě šestý, vandalismus, bylo by to příliš riskantní. Proto se v Kremlu rozhodli pro jiný řízný tah – úder vést nikoli proti Leninovi, ale proti Primakovovi.

12. května 1999, den před hlasováním o impeachmentu ve Státní dumě, Primakova poslali do výslužby – jak pravilo oficiální zdůvodnění – „v důsledku nedostatečné dynamiky postupu reforem v oblasti financí“. 15. května pak komunisté v parlamentu nesehnali potřebných 300 hlasů a procedura impeachmentu tak začít nemohla: prezidentova administrativa mezi poslanci popracovala kvalitně, takže skoro všichni nezávislí poslanci hlasovali proti. Jistěže to bylo Vološinovo taktické vítězství, jenže hlavní problém se tím neodstranil – totiž jak za rok zabránit vítězství aliance komunistů s Primakovem, až druhé Jelcinovo prezidentství skončí.

Table of Contents

O KNIZE

O AUTOROVI

Titulní list

Předmluva

ČÁST PRVNÍ Putin I. Lví srdce

Kapitola první, v níž se kremelský ideolog Alexandr Vološin naučí snášet Lenina

Pochovat Lenina

Novoroční pohádka

Sovětský přepych

První přítel

Hliníkový křížek

Sytý začátek století

Kapitola druhá, v níž politického exulanta Borise Berezovského nepozvou na královskou svatbu

Kapitola třetí, v níž nejbohatší Rus Michail Chodorkovskij ztratí svou firmu i svobodu a zároveň zmizí Rodina

ČÁST DRUHÁ Putin II. Velkolepý

Kapitola čtvrtá, v níž šéf kremelské administrativy Dmitrij Medveděv vytvoří novou ruskou společenskou třídu

Kapitola pátá, v níž vedoucí kanceláře ukrajinského prezidenta Viktor Medvedčuk zůstane posledním Ukrajincem, jemuž Putin věří

Kapitola šestá, v níž zástupce šéfa prezidentské kanceláře Vladislav Surkov hájí obležený Kreml

Kapitola sedmá, v níž prezidentův asistent Igor Šuvalov bude vymýšlet, jak z Ruska znovu udělat velmoc

Kapitola osmá, v níž vicepremiér Sergej Ivanov až příliš snadno uvěří ve své nástupnictví

ČÁST TŘETÍ Carevič Lžidmitrij

Kapitola devátá, v níž se gruzínskému prezidentovi Michailu Saakašvilimu podaří uchovat si nejen moc, ale i něco mnohem cennějšího

Kapitola desátá, v níž se Barack Obama stane největším přítelem a úhlavním nepřítelem Kremlu

Kapitola jedenáctá, v níž se vicepremiér Igor Sečin stává ruským Che Guevarou

Kapitola dvanáctá, v níž ruská princezna Taťána Jumaševová vymýšlí novou demokratickou stranu

Kapitola třináctá, v níž opoziční předák Alexej Navalnyj pochopí, že může v čele lidu vytáhnout na Kreml

ČÁST ČTVRTÁ Putin III. Hrozný

Kapitola čtrnáctá, v níž patriarcha Kirill začne řídit ministry

Kapitola patnáctá, v níž kremelský ideolog Vjačeslav Volodin vynalezne novou národní ideu

Kapitola šestnáctá, v níž Putinův tiskový tajemník Dmitrij Peskov pochopí, že zalíbit se Západu se tomuto Rusku nepodaří už nikdy

Kapitola sedmnáctá, v níž se ministr obrany Sergej Šojgu pomstí za Afghánistán a cara Mikuláše I.

Kapitola osmnáctá, v níž Alexej Kudrin prohraje bitvu o místo v prezidentově hlavě

Kapitola devatenáctá, v níž si Ramzan Kadyrov zajede do Dubaje a zase se vrátí

Kapitola dvacátá, v níž se Bašár Asad stává zrcadlovým odrazem Vladimira Putina

ZÁVĚR Putin IV. Svatý