O KNIZE

I vůl požírající sousedčiny chryzantémy může člověku zajistit úctu a obdiv široké veřejnosti (pokud je malířem dobytka). Postavy povídek slavného anglického humoristy píšícího pod pseudonymem Saki jsou pro uznání ochotny udělat ledacos; zaplatit za lov přestárlého tygra, proměnit svou hostitelku ve vlčici nebo dát své bohaté tetičce přičichnout k hazardu. Se svým typicky suchým, ironickým humorem Saki líčí, jak nečekaná rozuzlení takové snahy často mívají a jak směšné bývá lidské úsilí udržet si své místo ve společnosti. „Člověk je bytost dvou tváří a cokoli, co nebere v potaz tu odvrácenou, působí uměle a mrtvě,“ říká Clovis Sangrail, cynický pozorovatel a vypravěč řady příběhů. Vystihuje tím samu podstatu autorovy satiry – ustrnulé konvence a snobské rituály jsou jen jednou stránkou lidské povahy; ta druhá, chybující, živelná a komická si vždy znovu nalézá způsob, jak se projevit. Konvence a rituály se mění, lidská povaha však zůstává v jádru stejná.

Některé povídky vycházejí v češtině vůbec poprvé, ostatní se dočkaly nového překladu.

* * * * *

Hector Hugh Munro (1870–1916), známý pod pseudonymem Saki, je v angloamerické kultuře považován za mistra ironické humoristické povídky. Svou tvorbou se řadí po bok Oscara Wildea nebo G. B. Shawa. Narodil se v koloniální Barmě v rodině policejního generála, ale ve dvou letech, po smrti matky, ho otec poslal zpátky do Anglie k jeho tetám. Ty se díky své přísné výchově staly předobrazem sestřenice v povídce Sredni Vaštar. Po prestižních studiích v Exmouthu a Bedfordu se vrátil jako úředník zpět do Barmy, odkud však po dvou letech odešel. Po návratu do Londýna se stal novinářem; pravidelně psal politické satiry pro Westminster Gazzete, byl zahraničním korespondentem pro Morning Post na Balkáně, v Rusku a v Paříži. Ve věku 43 let se dobrovolně přihlásil na frontu první světové války, kde padl v listopadu roku 1916 v bitvě na Sommě.

Saki se však nevěnoval pouze satirickým povídkám, v roce 1900 vydal historický traktát The Rise of Russian Empire a také dva romány – The Unbearable Bassington (1912) a When William Came (1913).

V češtině už dříve vyšly tyto sbírky povídek: Kruté šprýmy (1961; později 1995), Léčba neklidem (1989) a Hranaté vejce (1997).

Pistorius & Olšanská

Příbram 2016

Tato publikace byla připravena na půdě Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze: překlady vytvořili posluchači semináře Translating Saki uspořádaného Ústavem translatologie a redakční a vydavatelskou přípravu provedli posluchači semináře Nakladatelská praxe v Ústavu české literatury a komparatistiky. V papírové podobě vyšla v edici Scholares, kterou řídí Vladimír Pistorius a Petr A. Bílek. Do podoby e-knihy byla převedena v rámci semináře Příprava a vydání e-knihy.

Kniha byla vydána díky prostředkům stipendijního fondu Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze.

Z anglických originálů The Stalled Ox, The Reticence of Lady Anne, The Feast of Nemesis, The She-Wolf, Mrs Packletide’s Tiger, Dusk, The Way to the Dairy, Tea, The Mouse, The Occasional Garden, The Interlopers, The Blind Spot, Sredni Vashtar, The Open Window, The Hounds of Fate, The Seventh Pullet, Laura, Reginald on Besetting Sins, The Disappearance of Crispina Umberleigh, The Romancers, The Recessional, The Quest, The Saint and the Goblin, Esmé a The Boar-Pig přeložili Marie Binderová, Anna Fazekašová, Tereza Frantová, Adéla Havlíčková, Hana Hlaváčková, Helena Hradilová, Zuzana Hřebcová, Zdeněk Huml, Sabina Chládková, Vít Jakeš, Markéta Jirkovská, Nela Knapová, Adéla Králová, Viktorie Lexová, Jakub Marek, Jitka Mlčochová, Adam Steinz, Marie Šmilauerová, Anna Štádlerová, Jan Tichý, Eva Ullrichová, Adéla Urbanová, Tereza Vlášková, Michaela Zelingrová a Šárka Zouzalíková

Obálku a ilustrace navrhl Pavel Cindr

Informaci o autorovi a ediční poznámku napsal Daniel Dolenský

Odpovědní redaktoři papírového vydání Kristýna Hoblová, Michaela Ševčíková a Diana Štelová

Do podoby e-knihy převedla Michaela Ševčíková

V roce 2016 vydalo nakladatelství Pistorius & Olšanská, Pražská 128, Příbram

Vydání první

Translation © Marie Binderová, Anna Fazekašová, Tereza Frantová, Adéla Havlíčková, Hana Hlaváčková, Helena Hradilová, Zuzana Hřebcová, Zdeněk Huml, Sabina Chládková, Vít Jakeš, Markéta Jirkovská, Nela Knapová, Adéla Králová, Viktorie Lexová, Jakub Marek, Jitka Mlčochová, Adam Steinz, Marie Šmilauerová, Anna Štádlerová, Jan Tichý, Eva Ullrichová, Adéla Urbanová, Tereza Vlášková, Michaela Zelingrová, Šárka Zouzalíková

Editor © Daniel Dolenský, 2015

ISBN 978-80-87855-79-9 (EPUB)

ISBN 978-80-87855-80-5 (MOBI)

ISBN 978-80-87855-30-0 (papírová kniha)

Vůl v chryzantémách

Theofil Eshley byl profesí umělec, nátlakem okolí malíř dobytka. Byla by ale chyba předpokládat, že žil někde na ranči nebo mléčné farmě, v prostředí prostoupeném rohy a kopyty, stoličkami pro dojičky a cejchovacím náčiním. Měl domek v zelené vilové čtvrti, která jen stěží unikla pohrdavému označení předměstí. Vedle jeho zahrady se rozkládala nevelká malebná louka, na níž podnikavý soused pásl nevelké malebné krávy normandského plemene. Za letního poledne stávaly krávy po kolena ve vysoké luční trávě ve stínu několika ořešáků a na jejich srst, hladkou jako myší kožíšek, kreslilo sluneční světlo barevné skvrny. Eshleyho to inspirovalo k namalování rozkošného obrazu dvou pokojně odpočívajících dojnic obklopených ořešáky, luční travou a prosvítajícím slunečním světlem a Královská akademie toto dílo zaslouženě vystavila na své letní výstavě. Královská akademie podporuje u svých dětí spořádané, metodické návyky. Eshley namaloval zdařilý a úspěšný obraz dobytka malebně podřimujícího pod ořešáky, a jak začal, tak také nutně musel pokračovat. Po jeho „Poledním poklidu“, studii dvou šedavých krav pod ořešákem, přišlo „Útočiště o polednách“, studie ořešáku nad dvěma šedavými kravami. Po nich následovaly „Kde ovádi přestávají štípat“, „Stinný úkryt“ a „Sen v zemi mléka“, všechno studie šedavých krav a ořešáků. Jeho dva pokusy vymanit se z vlastní tradice naprosto propadly – „Hrdličky vyplašené krahujcem“ a „Vlci na římské Campagni“ se mu do ateliéru vrátily coby odporné hereze a Eshley získal zpět svou pověst i přízeň veřejnosti „Stinným koutem, kde dojnice pokojně sní“.

Jednoho pěkného, pozdně podzimního odpoledne zrovna dokončoval jakousi studii lučních travin, když na dveře jeho ateliéru zaútočila ráznými, hlučnými údery jeho sousedka, Adéla Pingsfordová.

„Mám na zahradě vola,“ oznámila mu jako odůvodnění, proč k němu tak divoce vtrhla.

„Vola,“ řekl Eshley nepřítomně a poněkud přihlouple, „jakého vola?“

„Jak mám vědět, co je zač,“ odsekla dáma. „Vůl obecný nebo zahradní, co já vím. Právě to ‚zahradní‘ mi trochu vadí. Zrovna jsme zahradu zazimovali a vůl, který se po ní volně potuluje, jí nepůjde k duhu. Krom toho mi právě rozkvétají chryzantémy.“

„Jak se vám na zahradu dostal?“ zeptal se Eshley.

„Předpokládám, že vešel brankou,“ řekla sousedka netrpělivě. „Zeď přelézt nemohl a nezdá se mi, že by ho sem někdo shodil z aeroplánu jako reklamu na hovězí bujón. Naléhavou otázkou teď ale není, jak se dostal dovnitř, nýbrž jak ho dostat ven.“

„Neodešel by sám?“ navrhl Eshley.

„Kdyby toužil odejít,“ odpověděla Adéla Pingsfordová poněkud rozčileně, „nepřišla bych si sem s vámi o tom povídat. Jsem na to prakticky úplně sama – služebná má dnes odpoledne volno a kuchařka leží se záchvatem migrény. A zdá se, že všechno, co jsem se o odstraňování velkých volů z malých zahrad naučila ve škole nebo v pozdějším životě, se mi jaksi vykouřilo z hlavy. Jediné, na co jsem dokázala přijít, bylo, že bydlíte nedaleko a jste malíř dobytka, pravděpodobně více či méně obeznámený s objekty svého uměleckého zájmu, a že byste mi tedy mohl být alespoň trochu nápomocný. Možná jsem se spletla.“

„Jistě, maluji dojné krávy,“ připustil Eshley, „ale netroufl bych si tvrdit, že mám sebemenší zkušenosti s naháněním zatoulaných volů. Viděl jsem to párkrát v kině, samozřejmě, ale tam měli vždycky koně a plno dalšího vybavení. Mimoto člověk nikdy neví, kolik z toho je jen jako.“

Adéla Pingsfordová neodpověděla a odvedla jej do své zahrady. Normálně byla poměrně velká, ale v porovnání s volem vypadala značně menší. Bylo to obrovské a strakaté zvíře s narudlou srstí na hlavě a plecích, která na bocích a zadních nohách přecházela v špinavě bílou. Měl střapaté uši a velké, krví podlité oči. Rozkošným jalovičkám v ohradě, které Eshley maloval, se podobal asi stejně jako náčelník kurdského kmene nomádů japonské gejše. Když Eshley studoval zjev a chování zvířete, držel se velmi blízko branky. Adéla Pingsfordová nadále mlčela.

„Žere chryzantému,“ poznamenal nakonec Eshley, když už bylo ticho neúnosné.

„Jak jen jste všímavý!“ řekla Adéla kysele. „Vám vážně nic neunikne. Ve skutečnosti už má těch chryzantém v hubě šest.“

Začínalo být nezbytně nutné jednat. Eshley udělal krok nebo dva směrem k zvířeti, zatleskal a vydal několik zvuků typu „huš“ a „kšá“. Pokud je vůl slyšel, nedal to na sobě nijak znát.

„Jestli se mi do zahrady někdy zatoulají slepice, rozhodně pro vás pošlu, abyste je vyhnal,“ ozvala se Adéla. „To ‚kšá‘ vám jde výborně. Ale nechtěl byste zatím zkusit vyhnat toho vola? To, co právě začal žvýkat, je Mademoiselle Louise Bichot,“ dodala s ledovým klidem, zatímco oranžový květ mizel v obrovské přežvykující tlamě.

„Když jste mi tak ochotně představila druhy chryzantém,“ řekl Eshley, „rád vám povím, že tohle je vůl ayrshirský.“

Ledový klid zmizel – Adéla Pingsfordová užila takových slov, že malíř instinktivně popošel o několik kroků blíže k volovi. Sebral podpěrnou tyčku od hrachu a s jistou dávkou odhodlání s ní mrštil směrem k strakatým bokům zvířete. Proces drcení Mademoiselle Louise Bichot na salát byl pozastaven na delší chvíli, během níž vůl soustředěně a tázavě zíral na vrhače tyčky. Adéla hleděla se stejnou soustředěností a znatelnějším nepřátelstvím týmž směrem. Protože zvíře ani nesklonilo hlavu, ani nezadupalo kopyty, Eshley se odhodlal zopakovat oštěpařské cvičení s další tyčkou od hrachu. Zdálo se, že volovi konečně došlo, že bude muset jít. Naposled si spěšně uškubnul trochu zeleně ze záhonu, kde bývaly chryzantémy, a svižně se vydal přes zahradu. Eshley se za ním rozběhl, aby jej nasměroval k brance, avšak podařilo se mu jen popohnat jej k těžkopádnému klusu.

S nádechem nejistoty, ale bez většího váhání vůl přeběhl úzký pruh trávníku, jenž se optimisticky označoval jako kroketové hřiště, a protlačil se otevřeným francouzským oknem do přijímacího pokoje. V místnosti byly rozestavěny vázy s chryzantémami i dalšími podzimními květinami a zvíře se jalo pokračovat ve své okusovací činnosti. Eshley měl však přece jenom dojem, že se v krví podlitých očích začal objevovat pohled pronásledované kořisti – pohled, který bylo lépe nebrat na lehkou váhu. Dalších pokusů vměšovat se do volova výběru prostředí se tedy vzdal.

„Pane Eshley,“ řekla Adéla chvějícím se hlasem, „požádala jsem vás, abyste to zvíře dostal z mé zahrady, nikoliv do mého domu. Pokud už ho tu mít musím, dala bych před přijímacím pokojem přednost zahradě.“

„Nahánění dobytka není zrovna má parketa,“ řekl Eshley, „pokud si vzpomínám, řekl jsem vám to hned zkraje. “ „Přesně tak,“ odsekla dáma, „vám jde akorát tak malovat hezoučké obrázky hezoučkých kraviček. Nechtěl byste si rovnou udělat pěknou skicu toho vola, jak se zabydluje v mém přijímacím pokoji?“

Zdálo se, že tohle byla ta poslední kapka – Eshley se otočil a vydal se pryč.

„Kam jdete?“ zaječela Adéla.

„Donesu si náčiní,“ zněla odpověď.

„Náčiní? Laso vám tu používat nedovolím! Kdybyste s ním začal zápasit, poničíte mi pokoj!“

Umělec přesto odpochodoval pryč. Za pár minut se vrátil a táhl malířský stojan, stoličku, barvy a štětce.

„Chcete mi říct, že si tu budete klidně sedět a malovat tu bestii, zatímco mi ničí přijímací pokoj?“ zalapala Adéla po dechu.

„Sama jste to navrhla,“ opáčil Eshley a umístil plátno na stojan.

„Zakazuji to, rozhodně to zakazuji!“ vybuchla Adéla.

„Nevidím důvod, proč byste měla mít právo o tom rozhodovat,“ řekl malíř. „Stěží můžete tvrdit, že je ten vůl váš, ačkoliv jste ho našla.“

„Nejspíš jste zapomněl, že je v mém přijímacím pokoji a žere mé květiny,“ odsekla dáma rozzuřeně.

„A vy jste nejspíš zapomněla, že kuchařka má migrénu,“ odpověděl Eshley. „Možná zrovna začala upadat do úlevného spánku a váš křik ji vzbudí. Ohled na druhé by měl být pro lidi našeho postavení hlavní zásadou.“

„Ten chlap zešílel!“ zvolala Adéla tragickým hlasem. Vzápětí to však vypadalo, že zešílí ona sama. Vůl dojedl květiny ve váze i přebal románku Israel Kalisch a zdálo se, že zvažuje odchod ze svého značně stísněného stanoviště. Eshley si povšiml jeho neklidu a pohotově mu hodil několik hrstí popínavého psího vína jako úplatek za další sezení.

„Nevím, jak bylo přesně to biblické přísloví,“ poznamenal. „Nějak jako ‚Lepší jest talíř salátu než vykrmený vůl tam, kde vládne nenávist‘. Zdá se, že tu na tohle přísloví máme všechny potřebné ingredience.“

„Půjdu do veřejné knihovny a řeknu jim, aby zavolali policii,“ oznámila Adéla a se slyšitelným rozzuřením odkráčela.

O chvíli později vůl nejspíše pojal podezření, že jej kdesi doma v kravíně čekají otruby a nasekaná kapusta, nanejvýš opatrně vyšel z přijímacího pokoje, vrhl vážný a zkoumavý pohled na člověka, který už jej přestal obtěžovat a házet po něm tyčky od hrachu, a pak těžkopádným, ale svižným klusem vyběhl ze zahrady. Eshley si sbalil náčiní a následoval volova příkladu – vila Skřivanka tak byla ponechána kuchařce a migréně.

Tato příhoda byla zásadním mezníkem v Eshleyho umělecké kariéře. Jeho nevšední obraz „Vůl v přijímacím pokoji, pozdní podzim“ byl jednou z hlavních senzací a úspěchů pařížského salonu, a když byl později vystavován v Mnichově, koupila jej navzdory horlivému přihazování tří firem vyrábějících bujón bavorská vláda. Od té doby měl umělec nepřetržitý úspěch zajištěn a o dva roky později Královská akademie s vděkem poskytla význačné výstavní místo jeho velkému plátnu „Berberské opice ničí budoár“.

Eshley daroval Adéle Pingsfordové nový výtisk Israela Kalische a dva pěkně kvetoucí exempláře Madame André Blusset, ale k žádnému skutečnému usmíření už mezi nimi nikdy nedošlo.

Mlčenlivost lady Anne

Egbert vstoupil do prostorného, tlumeně osvětleného salonu jako někdo, kdo si není jist, zda vstupuje do kláštera nebo do továrny na výbušniny, a je tak připraven na obě eventuality. Menší manželská hádka, rozpoutaná u oběda, ještě nebyla dobojována do úplného konce a otázkou bylo, jestli lady Anne hodlá upustit od nepřátelských akcí, či v nich pokračovat. Strnule seděla v křesle u čajového stolku a ani cvikr nepomohl Egbertovi v šeru prosincového odpoledne rozluštit výraz její tváře.

K prolomení případných ledů pronesl poznámku o pošmourném svátečním světle. Byli zvyklí, že pozdně podzimní nebo zimní světlo jeden z nich vždy mezi půl pátou a šestou okomentoval; byla to součást jejich manželského soužití. Žádná odezva nebyla očekávána a ani tentokrát nepřišla.

Don Tarquinio ležel natažený na perském koberci, vyhříval se před krbem a vyzařovala z něj blažená lhostejnost vůči případnému špatnému rozpoložení lady Anne. Kocourův rodokmen byl čistě perský stejně jako koberec, na kterém ležel, a jeho kožich velkolepě ohlašoval příchod zimy. Donem Tarquiniem jej pokřtil jejich sluha, který měl slabost pro renesanci. Být to na nich, Egbert a lady Anne by mu říkali Chlupáč, ale nijak na tom netrvali.

Egbert si nalil trochu čaje. Nevypadalo to, že lady Anne v prolamování ticha převezme iniciativu, takže se připravil na další ledoborecké snahy.

„Moje poznámka u oběda byla čistě akademického rázu,“ začal, „připadá mi, že jí přikládáš příliš osobní význam.“

Lady Anne setrvávala za obrannou hradbou mlčení. Ticho vyplnil pouze kanárek, který zazpíval nápěv z Ifigénie na Tauridě. Egbert ho poznal okamžitě, neboť to bylo to jediné, co kanárek zpíval, což o něm bylo známo už při koupi. Oba by však dali přednost něčemu z Netopýra. V otázkách vkusu se shodovali. Na umění oceňovali přímost a jednoznačnost, oslovovaly je například obrazy vyprávějící vlastní příběh za vydatné pomoci jasného názvu. Tak třeba vyobrazení válečného koně bez jezdce a s poničeným postrojem, který klopýtá přes dvůr plný bledých, omdlévajících žen, nesoucí název Špatné zprávy, zcela jednomyslně interpretovali jako výjev nějakého vojenského neúspěchu. Chápali, co se tím malíř snažil sdělit, a byli i ochotni to přátelům mdlejšího rozumu vysvětlit.

Ticho pokračovalo. Bylo pravidlem, že lady Anne svou nespokojenost dávala důrazně a hlasitě najevo po čtyřech minutách úvodního mlčení. Egbert uchopil džbánek s mlékem a nalil z něj trochu do misky Dona Tarquinia, ale miska už byla plná až po okraj a mléko nevzhledně přeteklo. Don Tarquinio tomu přihlížel s překvapeným zájmem, který přešel v okázalou netečnost, když ho Egbert pobídl, aby přišel a rozlité mléko vypil. Don Tarquinio byl připraven hrát v životě mnoho rolí, ale role vysavače mezi nimi nebyla.

„Nemyslíš, že se chováme trochu pošetile?“ zeptal se Egbert zvesela.

Co si myslí, nedala lady Anne nijak najevo. „Troufám si říct, že chyba byla částečně na mé straně,“ pokračoval Egbert už méně vesele. „Jsem totiž jenom člověk. Vypadá to, že zapomínáš, že jsem jenom člověk.“

Na tomto argumentu trval, jako by existovaly nepodložené domněnky, že je ve skutečnosti satyr s kozlími končetinami místo lidských.

Kanárek pokračoval se svým nápěvem z Ifigénie na Tauridě a Egbert začal pociťovat sklíčenost. Lady Anne se čaje ani nedotkla. Možná jí nebylo dobře. Ale když se lady Anne necítila dobře, zpravidla neváhala a ostatní o tom podrobně informovala. „Nikdo neví, jaké mám trápení se žaludkem,“ pronášela s oblibou; ale pokud by to někdo nevěděl, muselo to být tím, že špatně slyšel, protože množství informací, které lady Anne o tomto tématu poskytovala, by vydalo na celou monografii.

Zjevně za tím muselo být něco jiného.

Egbert si začínal myslet, že se stal obětí nespravedlivého zacházení, takže začal s ústupky.

„Řekl bych,“ poznamenal a snažil se přiblížit ke krbu co nejblíže, kam až ho byl Don Tarquinio ochoten pustit, „že z toho můžeme vinit mě. Pokud se tím věci obrátí k lepšímu, jsem ochoten se zavázat, že povedu lepší život.“

Neuměl si příliš představit, jak by to asi tak mohl udělat. Ve středním věku na něj pokušení přicházela jen pramálo, váhavá a nesmělá jako opomíjený kuchtík, který si v únoru přijde pro vánoční výslužku s tím, že v prosinci žádnou nedostal. Nepodléhal jim, stejně jako ho nikdy nelákala koupě nožů na ryby a kožešinových boa, které se neustále objevovaly v inzerátech dam v hmotné nouzi. Ale i tak bylo v tomto nevyžádaném popření možných skrytých běsů cosi velkolepého.

Na lady Anne to však podle všeho nijak nezapůsobilo.

Egbert se na ni přes brýle nervózně podíval. Vyjít z hádky jako poražený pro něj nebylo nic nového. Ovšem vyjít jako poražený z monologu bylo ponižující novum.

„Půjdu se převléct k večeři,“ oznámil hlasem, o němž doufal, že v něm zazní určitá přísnost.

U dveří ho poslední vlna slabosti donutila se k lady Anne ještě jednou obrátit.

„Nechováme se tady opravdu hloupě?“

„Pitomec,“ pomyslel si Don Tarquinio, když se za Egbertem zavřely dveře. Potom na svých sametových packách lehce vyskočil na polici s knihami pod kanárkovou klecí. Mohlo se zdát, že je to poprvé, co kanárkovu přítomnost zaznamenal, ale ve skutečnosti s uvědomělou precizností vykonával dlouho promýšlený plán. Kanárek, který se považoval tak trochu za despotu, se najednou smrštil na třetinu své velikosti; následně začal bezmocně plácat křídly a pronikavě pípat. Stál dvacet sedm šilinků bez klece, ale lady Anne se nepokusila nijak zasáhnout. Byla už dvě hodiny po smrti.

Table of Contents

Vůl v chryzantémách

Mlčenlivost lady Anne