Frank Ostaseski

THE FIVE INVITATIONS

Copyright © 2017 by Frank Ostaseski.

Published by arrangement with Flatiron Books.

All rights reserved.

Translation © 2018 by Štefan Kočiš

Cover design © 2018 by Kateřina Stárková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5777-1

PREDSLOV

Každý chrám má, podobne ako pupok, v strede otvor,

cez ktorý môže potichu vletieť čajka.1

HAROLD WITTER BYNNER

Ako lekárka som sa naučila, že smrť je opakom života, fyzickou udalosťou charakterizovanou určitými fyziologickými zmenami. Učila som sa, ako „zvládať umieranie“, ako predlžovať život, kým sa to len dá, dostať pod kontrolu bolesť a utrpenie tam, kde smrť je už len otázka času. Najťažšie bolo tíšiť bolesť zomierajúcich, no po istom čase sa väčšina z nich utešovala myšlienkou o posmrtnom živote a našla spôsob, ako postúpiť ďalej. Napriek mnohým skúsenostiam so zomierajúcimi som spolu s kolegami na smrť takmer vôbec citovo nereagovala a určite vo mne nevzbudzovala zvedavosť. Takýto záujem by pôsobil morbídne. Myšlienku, že smrť by mohla ponúknuť živým niečo dôležité, by všetci vnímali ako bizarnú. V prijateľnejšej forme bol náš profesionálny postoj odrazom zaužívaného prístupu našej kultúry k smrti a umieraniu.

V takýchto podmienkach začal Frank Ostaseski so svojou odvážnou, priekopníckou prácou a ako prvý ponúkol geniálny pohľad na smrť ako na niečo jedinečné a zmysluplné, ako príležitosť, ako môžu získať múdrosť a uzdravenie – nielen zomierajúci, ale aj tí, čo v živote pokračujú. Hĺbku skúseností opísanú v tejto knihe môžu obsiahnuť iba nebojácni, čo sa dokážu utíšiť a sústrediť, majú schopnosť spojiť sa so srdcom a s dušou druhých a sú požehnaní darom príbehu, o ktorom nám môžu porozprávať. Kniha Päť pozvaní je plná hlbokých príbehov, ktoré pôsobia ako kompas na ceste neznámym smerom k vysnívanému cieľu. Mnohé z pravdivých príbehov v tejto knihe môžeme brať ako podobenstvá, príbehy múdrosti, ktoré nám umožnia zmysluplnejšie a rozumnejšie zvládať rozličné situácie.

Prvý raz som sa stretla so smrťou pri narodení. Vážila som necelý kilogram a prvých šesť mesiacov som strávila medzi svetmi v inkubátore bez dotyku ľudských rúk. Stretla som sa s ňou znovu ako pätnásťročná, keď sa chronická choroba prejavila v plnej sile uprostred noci a v bezvedomí ma previezli do newyorskej nemocnice, kde som takmer rok strávila v kóme. Ležala som tam ako zmagnetizovaná túžbou nahliadnuť do vyššej reality a na hranici medzi životom a smrťou som stretla väčšinu ľudí, ktorých poznám. Jedným z nich je Frank Ostaseski – môj kolega, spolupútnik a učiteľ. Napísal túto nádhernú knihu, ktorá hovorí o živote na hrane – v skutočnosti o celom živote –, a pozýva nás, aby sme spolu s ním navštívili priestor medzi svetmi. Aby sme si posedeli s tým, čo nepoznáme. Aby sme sa divili. Aby sme zmúdreli. Môj starý otec bol kabalista a založením mystik. Život pokladal za neprestajný dialóg medzi dušou a svetom. Všetky udalosti boli bránou a svet sa mu neprestajne odhaľoval. V najbežnejších udalostiach dokázal vidieť hlboké pravdy. Väčšina z nás taký dar nemá. Potrebujeme niečo väčšie, niečo silnejšie, čo nás zastaví, čo spochybní naučené vnímanie a spôsob myslenia, aby sme dokázali spoznať skutočnú povahu vecí. Smrť je jednou takouto bránou. Veľkým darom smrti je jasné uvedomenie. Pre mnohých sa život začína vo chvíli smrti – nie našej vlastnej, ale niekoho iného.

Jednoducho povedané, podstata samého života je posvätná. Vždy stojíme na svätej zemi. No iba zriedka je to súčasť každodennej skúsenosti. Väčšina ľudí túto posvätnosť prežíva ako svetelný záblesk, krátky mimovoľný nádych medzi ostatnými nádychmi. Látku všedného dňa, ktorá zakrýva realitu, chybne pokladáme za to, čo je najreálnejšie, až kým ju niečo neprederaví a neodhalí takto podstatu sveta. Často sa však stretávame s výzvou, aby sme si to uvedomili. V brilantnej knihe Small Is Beautiful E. F. Schumacher hovorí, že uzrieme len to, na čo dorástlo naše oko. Podľa neho by sa nekonečná debata o podstate sveta nemala orientovať na rozdiely, ale na odlišnú schopnosť očí.

Kniha, čo držíte v ruke, ponúka jednoduché, účinné praktiky, ktoré vám umožnia vidieť to, čo je najreálnejšie, uprostred toho, čo je najznámejšie. Je to príležitosť nazrieť za hranice všednosti. Na rozdiel od mnohých kníh o smrti a zomieraní táto kniha sa nevenuje teórii alebo kozmológii – tradičnej ani osobnej. Neprináša úvahy a názory ľudí na to, čo znamená alebo čo je zážitok zomierania. Táto kniha prináša hlboký zážitok mimoriadne nadaného pozorovateľa. Pozýva vás, aby ste pracovali na zdokonaľovaní svojho videnia.

Starý otec ma učil, že učiteľ nie je múdry človek, ale ukazovák, ktorý usmerňuje našu pozornosť na okolitú realitu. Takým učiteľom je Frank Ostaseski. Táto kniha vám pripomenie mnohé. Mne pripomenula, že nie je toho veľa, na čom v živote naozaj záleží. Ako často sme duchovne vyhladovaní uprostred hojnosti a koľko učiteľov nás obklopuje a trpezlivo nám ponúka všetko, čo potrebujeme vedieť, aby sme žili múdro a dobre. Pripomína, že smrť, rovnako ako láska, je intímna, a že táto intímnosť je podmienkou najhlbšieho učenia. Pripomína tiež jednoduchosť pravého učiteľa a silu príbehu, ktoré nás navzájom spájajú oveľa hlbšie ako povrchnosti, čo nás rozdeľujú. Napokon mi pripomína, že všetci sme pozvaní na tanec. Cítim hlbokú vďačnosť za ponúknutú výzvu zapojiť sa naplno do života. Pocítite to aj vy.

Napokon, smrť je tesné a osobné stretnutie s neznámom. Mnohí z tých, čo zomreli a vďaka vede sa vrátili, hovoria, že zážitok na prahu smrti im odhalil zmysel života. To neznamená, že máme byť bohatí, slávni alebo mocní. Zmysel každého života je rásť v múdrosti a učiť sa hlbšie milovať. Ak v tom vidíte zmysel, potom je táto kniha určená vám.

RACHEL NAOMI REMENOVÁ, M. D.

Autorka kníh Kitchen Table Wisdom (Múdrosť kuchynského stola) a My Grandfather’s Blessings

(Požehnania môjho starého otca)

ÚVOD

Transformatívna sila smrti

Lásku a smrť dostávame ako veľké dary;

väčšinou sa však vytrácajú neotvorené.2

REINER MARIA RILKE

Život a smrť dostávate v jednom balíku ako záväznú objednávku. Nemôžete ich od seba oddeliť.

V japonskom zene sa termín šoji prekladá ako „narodenie – smrť“. Medzi životom a smrťou existuje len pomlčka, tenká čiara, čo ich spája.

Nemôžeme naozaj žiť bez toho, aby sme si neuvedomovali smrť.

Smrť nás nečaká na konci dlhej cesty. Vždy je s nami v strede každého plynúceho okamihu. Smrť je tajná učiteľka, ktorá sa nám skrýva priamo pred očami. Pomáha nám objaviť to, čo je najdôležitejšie. A dobrá správa je, že nemusíme čakať až do konca života, aby sme si uvedomili múdrosť, čo nám ponúka.

Vyše tridsať rokov som sedel na strmom zráze smrti s niekoľkými tisíckami ľudí. Niektorí sa k nej priblížili plní sklamania. Iní sa rozžiarili a prekročili jej dvere plné zázrakov. Rozdiel medzi nimi spočíval v ochote či neochote postupne sa vžívať do hlbších dimenzií ľudského bytia.

Predstava, že počas zomierania budeme mať fyzickú silu, citovú stabilitu a jasnú myseľ, aby sme mohli urobiť to, čo sme nestihli za celý život, je smiešne a hazardné. Táto kniha je pozvanie – v skutočnosti päť pozvaní –, aby ste si sadli so smrťou, dali si s ňou šálku čaju a dovolili jej, aby vás priviedla k zmysluplnejšiemu a láskavejšiemu spôsobu života.

Uvažovanie nad smrťou môže mať hlboký a pozitívny vplyv nielen na to, ako zomrieme, ale aj ako budeme žiť. Vo svetle zomierania ľahšie rozlíšime tendencie, ktoré nás vedú k celistvosti, a tie, ktoré nás vedú k oddeleniu a utrpeniu. Slovo celistvosť tu neznamená homogénnu jednotu, ide skôr o vzájomnú prepojenosť. Každá bunka nášho tela tvorí súčasť organického, vnútorne prepojeného celku, ktorý musí fungovať v harmónii, aby sa udržal v stave zdravia. Podobne každý človek a všetko ostatné existuje v nepretržitej súhre vzťahov, ktorá sa odráža v celom systéme a pôsobí na ostatné časti. Keď svojimi činmi túto základnú pravdu ignorujeme, potom trpíme a utrpenie spôsobujeme. Ak si to uvedomujeme, podporujeme celistvosť života, ktorý nám to potom vracia.

Životné zvyky majú úžasnú hybnú silu, ktorá nás vedie až do okamihu smrti. Ponúka sa logická otázka: Aké zvyky si chceme vytvoriť? Myšlienky nie sú neškodné. Myšlienky sa prejavujú v činoch, činy sa menia na zvyky a zvyky tvoria charakter. Podvedomé vzťahy k myšlienkam môžu utvárať naše vnímanie, spúšťať reakcie a predurčovať vzťahy k životným udalostiam. Túto zotrvačnosť môžeme prekonať, ak si jasne uvedomíme svoje stanoviská a názory a vedome sa rozhodneme navyknuté tendencie spochybniť. Osvojené názory a zvyky myseľ uzatvárajú a vedú k životu v režime automatického pilota. Otázky a spochybňovanie myseľ otvárajú a sú prejavom dynamizmu ľudskej bytosti. Dobrá otázka má srdce a vzniká z hlbokej túžby po odhalení pravdy. Nikdy sa nedozvieme, kto sme a prečo sme tu, keď si nepoložíme nepríjemné otázky.

Bez pripomínania smrti berieme život ako niečo zaručené, samozrejmé a často sa zamotáme do kruhu nekonečnej snahy po sebauspokojení. Keď na smrť nezabúdame, pripomína nám, aby sme sa nedržali života príliš pevne, ľahšie sa nám potom odchádza. Keď pochopíme, že smrť sa týka každého, začneme si vážiť skutočnosť, že všetci sme na jednej lodi. Sme k sebe potom navzájom o niečo ohľaduplnejší a láskavejší.

Keď si smrť uvedomujeme, vážime si skutočnosť, že žijeme, s odvahou sa môžeme skúmať, vyjasniť si hodnoty, nájsť zmysel života a robiť niečo pozitívne. Práve pominuteľnosť života nám dáva perspektívu. Keď sa stretávame s neistými, nebezpečnými rysmi života, začneme si vážiť jeho vzácnosť. Potom už nechceme strácať ani minútu, len žiť naplno a zodpovedne. Smrť je dobrým spoločníkom na ceste dobrým životom a k zomieraniu bez ľútosti.

Skrytá múdrosť smrti je dôležitá nielen pre zomierajúcich, ale aj pre ich opatrovateľov. Môže vám pomôcť, aj keď sa vyrovnávate so stratou, keď vás zaťažujú druhí svojou obmedzenosťou alebo sa prestávate ovládať – či už sa rozvádzate, zápasíte s chorobou, so stratou zamestnania, rúcajú sa vám sny, mali ste autonehodu či nezhody s dieťaťom alebo kolegom.

Krátko potom, keď slávny psychológ Abraham Maslow utrpel takmer osudný srdcový záchvat, v liste napísal: „Konfrontácia so smrťou – a jej odklad – spôsobí, že všetko vyzerá také vzácne, také posvätné a také krásne, že väčšmi ako kedykoľvek predtým cítim impulz, aby som všetko miloval, objal a dal sa tým pohltiť. Moja rieka nikdy nevyzerala taká krásna... Vďaka smrti a jej vždy prítomnej možnosti je láska, vášnivá láska ešte reálnejšia.“3

Nie som romantik, pokiaľ ide o umieranie. Je to ťažká práca. Možno najťažšia, akú kedy v živote vykonáme. Nie vždy ukáže svoju krajšiu tvár. Môže byť smutná, krutá, chaotická, krásna aj mysteriózna. Vo väčšine prípadov je normálna. Dočkáme sa jej všetci.

Nikto z nás neodchádza odtiaľ živý.

Bol som spoločníkom zomierajúcich, učiteľom súcitnej opatery a spoluzakladateľom Projektu zenového hospicu; väčšina tých, s ktorými som pracoval, boli obyčajní ľudia, jednotlivci, ktorí sa ocitli zoči-voči niečomu, čo vnímali ako čosi nemožné a neznesiteľné, či už kráčali v ústrety vlastnej smrti, alebo sa starali o blízkeho človeka, ktorý zomieral. Väčšina z nich však našla v sebe a v zážitku zomierania zdroj, porozumenie, silu, odvahu a súcit mimoriadnym spôsobom vyrovnať sa s tým, čo pokladali za neznesiteľné.

Niektorí títo ľudia žili v otrasných podmienkach – v hoteloch zamorených potkanmi alebo na lavičkách v parku za radnicou. Boli to alkoholici, prostitútky a bezdomovci na okraji spoločnosti. Často rezignovali alebo sa hnevali na svoju bezmocnosť. Mnohí stratili všetku vieru v ľudskosť.

Podaktorí pochádzali z kultúr, ktoré som vôbec nepoznal, a hovorili jazykmi, ktorým som nerozumel. Iným v ťažkých chvíľach pomáhala viera, kým iní sa náboženstva zriekali. Nguyen sa bál duchov. Isaiaha utešovali „návštevy“ mŕtvej matky. Poznal som hemofilického otca, ktorý sa nakazil vírusom HIV pri krvnej transfúzii. Pred rokmi sa zriekol homosexuálneho syna. Na konci života obaja zomierali na aids, ležali vedľa seba v manželskej posteli a oboch napokon doopatrovala otcova manželka a synova matka Agnes.

Mnohí ľudia, s ktorými som pracoval, zomreli v dvadsiatke, keď ešte ani nezačali naplno žiť. No istá žena menom Elizabeth sa ma ako deväťdesiattriročná opýtala: „Prečo si prišla po mňa smrť tak skoro?“ Niektorí mali myseľ jasnú ako krištáľ, kým iní si nedokázali spomenúť ani na vlastné meno. Podaktorí boli obklopení láskou rodiny a priateľov, iní zomierali úplne osamotene. Alex bol – bez podpory svojich blízkych – pod vplyvom demencie spôsobenej chorobou aids taký zmätený, že sa raz v noci vyškriabal cez požiarny východ von a zamrzol. Starali sme sa o policajtov a hasičov, ktorí zachránili veľa životov; o sestričky, ktoré tlmili bolesť a dýchavičnosť druhých; o lekárov, ktorí konštatovali smrť pacientov chorých na tú istú chorobu, ktorá neskôr ničila ich telo; o ľudí s politickou mocou, veľkým bohatstvom a dobrým zdravotným poistením aj o utečencov, ktorí okrem košele nemali nič.

Všetci zomierali na aids, rakovinu, pľúcnu chorobu, zlyhanie obličiek a na Alzheimerovu chorobu.

Mnohí brali smrť ako veľký dar. Zmierili sa s dávno stratenými rodinami, bez zábran prejavili lásku a odpustenie, konečne objavili láskavosť a akceptovanie, ktoré hľadali celý život. A našli sa takí, čo sa uzavreli do seba, s beznádejou sa otočili k stene a už sa neobrátili.

Tí všetci boli moji učitelia.

Vpustili ma do svojich najzraniteľnejších chvíľ a umožnili mi, aby som sa priblížil a zosobnil so smrťou. Takto ma učili, ako máme žiť.

Nikto živý nemôže naozaj pochopiť smrť. No ako mi povedala istá umierajúca žena: „Príznaky odchodu vidím oveľa jasnejšie ako vy.“ V istom zmysle nič nemôže človeka pripraviť na smrť. No pomôcť môže všetko, čo ste v živote urobili, čo urobili vám, a čo vás to naučilo.

Laureát Nobelovej ceny Rabindranath Tagore v krásnej poviedke opisuje kľukaté chodníčky v okolí indických dedín. Vyšliapali ich bosé deti, ktoré sledovali vlastnú predstavivosť alebo zákruty rieky, odbočovali k nádherným vyhliadkam a obchádzali ostré skálie. Keď vyrástli, obuli si sandále a začali nosiť ťažké batohy, chodníky sa zúžili, boli rovnejšie a účelnejšie.

Celé roky som chodil bosý. Do tejto práce som nevstúpil rovnou cestou, blúdil som. Bola to cesta ustavičného objavovania. Nezískal som vysoké vzdelanie ani nijakú vedeckú hodnosť, okrem certifikátu prvej pomoci z Červeného kríža, ktorého platnosť už medzitým určite vypršala. Sledoval som Braillovu metódu a svoju cestu som vnímal citom. Spoliehal som sa na intuíciu, veril som, že počúvanie je najúčinnejší spôsob spájania, útočisko som hľadal v tichu a srdce som si nechal bolestne otvorené. Objavil som, že to sú spôsoby, ktoré naozaj pomáhajú.

Smrť je môj dlhodobý spoločník. Matka mi zomrela, keď som bol tínedžer, otec len o niekoľko rokov neskôr. No v skutočnosti som oboch stratil už oveľa dávnejšie. Obaja boli alkoholici a moje detstvo napĺňali chaos, ignorancia, násilie, falošná lojálnosť, pocity viny a hanby. Stal som sa expertom na chodenie po mínovom poli, bol som matkiným dôverníkom, nachádzal som skryté fľaše alkoholu, riešil hádky s otcom, udržiaval som tajomstvá, dospieval som príliš rýchlo. Istým spôsobom bola preto ich smrť pre mňa úľavou. Moje utrpenie bola dvojsečná zbraň. Vyrastal som s pocitom hanby, strachu, osamelosti a bez lásky. No toto utrpenie mi zároveň pomohlo empaticky sa spájať s bolesťou druhých, čo sa stalo súčasťou môjho nutkania vyhľadávať situácie, ktorým sa iní radšej vyhýbajú.

Veľmi skoro a výrazne na mňa zapôsobila budhistická filozofia a jej dôraz na pominuteľnosť, poukazovanie na neprestajné vznikanie a zanikanie všetkého, čo prežívame. Postoj k smrti sa v budhistickej tradícii pokladá za základný. Môže nás priviesť k múdrosti a súcitu a posilniť túžbu po prebudení. Smrť vníma ako posledné štádium rastu. Každodenné praktizovanie bdelej mysle a súcitu rozvíja celkové mentálne, citové a telesné vlastnosti, ktoré človeka pripravujú na stretnutie s nevyhnutným. Vďaka týmto praktikám ma utrpenie z detstva nezmenilo na neschopného človeka – skôr mi umožnilo vytvoriť v sebe základ pre súcit.

Pred narodením syna Gaba som chcel pochopiť, ako priviesť jeho dušu na tento svet. Zapísal som sa do kurzu renomovanej švajčiarskej psychiatričky Elizabeth Küblerovej-Rossovej, známej prelomovou prácou o smrti a umieraní. Mnohým pomohla odísť z tohto života a predstavoval som si, že by ma mohla naučiť, ako pozvať syna do toho jeho.

Elizabeth bola touto myšlienkou fascinovaná a vzala ma pod svoje krídla. Hoci mi nedala veľa osobných inštrukcií, umožnila mi niekoľko rokov sledovať viacero jej programov. Ticho som sedel v zadnej časti miestnosti a sledoval, ako pracuje s ľuďmi, ktorí čelia hroziacej smrti alebo sa vyrovnávajú so stratou blízkeho človeka. Podstatne to ovplyvnilo spôsob, akým som neskôr sprevádzal ľudí v hospici. Elizabeth bola zručná, intuitívna, často neústupná, predovšetkým však ukazovala, ako milovať tých, ktorým slúži – bez výhrad alebo pripútania. Niekedy tam zavládol taký pocit skľúčenosti, že som musel meditovať, aby som sa upokojil, alebo som sa cvičil v súcite tak, že som si predstavoval, ako mením bolesť, ktorej som svedkom.

Jedného daždivého večera po mimoriadne ťažkom dni som bol taký otrasený, že cestou späť do izby sa mi podlomili nohy, klesol som na kolená do kaluže a rozplakal sa. Moje pokusy zbaviť účastníkov bolesti boli iba súčasťou sebaobrany, bol to môj spôsob ochrany pred utrpením.

Práve vtedy išla okolo Elizabeth a zdvihla ma. Pozvala ma k sebe na kávu a cigaretu. „Musíš sa otvoriť a dovoliť bolesti, aby cez teba prešla,“ vysvetlila mi. „Nie je tvoja a nemusíš si ju nechať.“ Myslím si, že bez tejto lekcie by som nebol schopný vytrvať a bez poškodenia zdravia sa zaoberať utrpením, ktorého som bol svedkom ďalšie desaťročia.

Ďalšou vplyvnou postavou môjho príbehu bol básnik a budhistický učiteľ Stephen Levine. Tridsať rokov bol mojím učiteľom a dobrým priateľom; bol aj súcitným rebelom a intuitívnym, autentickým sprievodcom, ktorý prijal viaceré spirituálne tradície, pričom sa šikovne vyhýbal dogmám. Stephen a jeho manželka Ondrea sú ozajstní priekopníci nenápadnej revolúcie spôsobu, ako sa máme starať o zomierajúcich. Veľa z toho, čo sme vytvorili v Projekte zenového hospicu, je založené na ich učení.

Stephen mi ukázal, ako možno sústreďovať utrpenie, použiť ho ako vodu na mlyn a alchymicky ho zmeniť na palivo pre nezištnú lásku – a to všetko bez veľkých rečí. Spočiatku som svoju prácu a správanie modeloval podľa jeho príkladu, ako to zvyknú oddaní žiaci. Bol veľmi láskavý a veľkoryso mi ponúkol svoj hlas, kým som nedokázal nájsť svoj vlastný.

Ako sa dostávame na miesta, kde potom žijeme? Život nám vytvára príležitosti na učenie, vedie nás k nim a keď ich nepremrháme, niečo sa aj naučíme.

Keď som ako čerstvý tridsiatnik cestoval po Mexiku a Guatemale, prihlásil som sa ako dobrovoľník na pomoc utečencom zo Strednej Ameriky; stal som sa svedkom hrozných úmrtí. V 80. rokoch 20. storočia San Francisco zasiahol kritický nárast chorých na aids. Vírusom HIV sa nakazilo takmer tridsaťtisíc miestnych obyvateľov.4 Pracoval som na frontovej línii ako domáci zdravotnícky pomocník a staral som sa o mnohých priateľov, ktorí napokon tomu ničivému vírusu podľahli. Čoskoro sa ukázalo, že individuálne zapojenie nestačí. Preto sme spolu s priateľkou Marthou deBarrosovou a hŕstkou ďalších spustili Projekt zenového hospicu. Napadlo to vlastne mojej priateľke, bola to brilantná myšlienka. Vďaka nej sa tento program pod záštitou zenového centra v San Franciscu zrodil.

Náš zenový hospic bol prvým budhistickým hospicom v Amerike a predstavoval spojenie spirituálneho porozumenia a praktickej sociálnej aktivity. Boli sme presvedčení, že existuje prirodzený súzvuk medzi ľuďmi, ktorí praktizujú zen a meditáciami si rozvíjajú „počúvajúce srdce“, a tými, čo potrebujú, aby ich niekto vypočul – ľudia na konci života. Nemali sme žiadnu agendu a len málo plánov, no nakoniec sme vyškolili tisíc dobrovoľníkov. Kým príbehy, o ktorých píšem, sú predovšetkým o mojich osobných stretnutiach, nebol to jeden človek, kto vytvoril zenový hospic. Vytvorili sme ho spolu. Bola to komunita skvelých sŕdc oddaných spoločnému cieľu a reagujúcich na volanie do služby.

Hoci sme sa opierali o dvetisícpäťsto rokov starú zenovú tradíciu, nemali sme záujem rozširovať nejaké dogmy alebo propagovať vyslovene budhistický spôsob zomierania. Môj slogan znel: „Poďme im naproti tam, kde sú.“ Ošetrovateľov som viedol k tomu, aby pomáhali pacientom objavovať to, čo sami potrebujú. Len zriedka sme učili ľudí meditovať. Nepredkladali sme im svoje myšlienky na smrť alebo zomieranie. Domnievali sme sa, že pacienti nám nakoniec sami ukážu, ako potrebujú odísť z tohto sveta. Vytvorili sme krásne, empatické prostredie, aby sa rezidenti cítili obklopení láskou a podporou a mohli slobodne skúmať, kto sú a čomu veria.

Pochopil som, že pri opatrovaní klientov ide o celkom bežnú činnosť. Uvaríte polievku, pomasírujete chrbát, vymeníte špinavé plachty, pomôžete pri podávaní liekov, počúvate životné príbehy, ktoré sa teraz končia, a ukazujete pritom pokojnú, príjemnú tvár. Nejde o nič zvláštne. Jednoducho o ľudskú láskavosť.

Čoskoro som však zistil, že keď tieto každodenné povinnosti berieme ako cvičenie bdelého vedomia, môžu nás vymaniť zo starých postojov a zo zvyku niečomu sa vyhýbať. Nie je dôležité, či sme ošetrovatelia alebo ošetrujú nás, vždy sa treba konfrontovať s neistou povahou života. Uvedomujeme si základnú pravdu, že všetko prichádza a odchádza: každá myšlienka, každé milovanie, každý život. Vidíme, že smrteľné je všetko, čo žije. Vzdorovanie tejto pravde vedie k bolesti.

Môj postoj k utrpeniu a chápanie toho, čo nás môže smrť naučiť o živote, ovplyvnili aj iné kľúčové skúsenosti. V spoločnosti ďalších spirituálnych učiteľov som sa na sústredení v koncentračnom tábore Osvienčim-Birkenau hlboko ponoril do ľudského utrpenia. Viedol som skupiny smútiacich, radil som nespočetnému množstvu ľudí trpiacich nevyliečiteľnou chorobou, pomáhal som pri mnohých – možno ich bolo až priveľa – spomienkových obradoch.

Okrem toho všetkého som bol otcom štyroch detí a pomohol som im vyrásť ako pozoruhodných dospelých, ktorí už majú vlastné deti. Môžem povedať, že vychovávať štyroch tínedžerov bolo často oveľa ťažšie, ako opatrovať zomierajúcich pacientov.

Roku 2004 som založil ústav Metta (Metta Institute), aby som podporil cieľavedomú, súcitnú opateru na konci života. Obrátil som sa na skvelých učiteľov, ako boli Ram Dass, Norman Fischer, Rachel Naomi Remenová, M. S. a ďalších, s cieľom vytvoriť tím odborníkov na svetovej úrovni. Týmto projektom sme chceli do opatrovania zapojiť dušu a vo vzťahu k zomieraniu obnoviť kladný postoj k životu.

Vyškolili sme stovky zdravotníckych profesionálov, vytvorili sme sieť lekárov, učiteľov a nápomocných advokátov ľuďom, čo trpia život ohrozujúcou chorobou.

Pred niekoľkými rokmi som sa nakoniec sám dostal do zdravotnej krízy – postihol ma srdcový infarkt, pre ktorý som sa ocitol zoči-voči smrteľnosti. Táto skúsenosť mi ukázala, aký odlišný je pohľad z druhej strany postele. Získal som ešte empatickejší postoj k boju, aký zvádzali moji žiaci, klienti, priatelia a členovia rodiny.

Často prekračujeme hranice toho, čo si predstavujeme ako vrchol vlastných schopností; keď sa cez ne dostaneme, začneme sa meniť. Ktosi raz povedal: „Smrť neprichádza k vám, ale k niekomu inému, koho bohovia pripravili.“ Mám pocit, že je to pravda. Človek, ktorým som dnes, ten, kto žije v tomto príbehu, nie je ten istý ako ten, čo zomrie. Život a smrť ma zmenia. Niektoré základné vlastnosti budú celkom iné. Aby sa v nás zjavilo niečo nové, musíme byť zmene otvorení.

Vo všeobecnosti sme dnes diskusii o smrti prístupnejší ako v minulosti. Vychádza o nej viac kníh, súčasťou zdravotnej starostlivosti sa stala sieť hospicov a zaviedli sa direktívy pre prípady, keď sa pacient už nemá resuscitovať. Lekárom asistovaná smrť je v niekoľkých krajinách už legálna.

Ešte vždy však prevláda názor, že zomieranie je medicínska udalosť, a že prinajlepšom sa môžeme usilovať iba o maximálne zlepšenie ťaživej situácie. Videl som ľudí zomierať s pocitom, že sú obeťou okolností; ľudí, čo trpeli zhubnými následkami niečoho, čo nemohli nijako ovplyvniť, alebo, ešte horšie, verili, že oni sami sú príčinou svojich problémov. Výsledkom je, že veľa ľudí zomiera s pocitom úzkosti, viny a strachu. S tým sa dá niečo urobiť.

Keď žijete život vo vedomí, že raz zomriete, vplýva to na vaše rozhodnutia. Väčšina ľudí si predstavuje, že bude zomierať v kruhu tých, ktorých milujeme a ktorí milujú nás, v známom prostredí, čo nás upokojuje. Deje sa to však len zriedka. Hoci sedem z desiatich Američanov by radšej zomrelo doma,5 sedemdesiat percent zomiera v nemocnici, v opatrovateľskom domove alebo v zariadení pre dlhodobo chorých.6

Zvykne sa tvrdiť: „Zomrieme tak, ako žijeme.“ Podľa mojich skúseností to však celkom nesedí. Čo keby sme však žili so stálou myšlienkou na to, čo nás môže naučiť smrť, a nesnažili sa vyhýbať tomu, čomu sa vyhnúť nejde? Ak si zvykneme na smrť ako na vždy prítomného spoločníka, môžeme sa naučiť žiť naplno.

Predstavme si, že zbavíme smrť prívlastkov, ktoré ju oddeľujú od života. Keby sme na zomieranie nazerali ako na posledné štádium rastu, ktoré ponúka bezprecedentnú príležitosť na premenu, dokázali by sme sa obrátiť na smrť ako na svojho učiteľa s otázkou: „Ako mám teda žiť?“

Vo vzťahu k smrti a zomieraniu dôležitú úlohu hrá jazyk. Nerád používam slovo zomieranie. Zomieranie je zážitok, ktorým ľudia prechádzajú, nie je to však ich identita. Podobne ako pri každom zovšeobecnení, keď všetkých ľudí s konkrétnym zážitkom zaradíme do jednej skupiny, uniká nám jeho jedinečnosť – a všetko, čo ponúka osobitne každý z nich.

Zomieranie je nevyhnutná a intímna udalosť. Poznal som obyčajných ľudí na konci života, ako dospievajú k hlbokému poznaniu a prechádzajú procesom premeny, z ktorej sa vynárajú ako ktosi väčší, múdrejší, oveľa reálnejší ako to malé, oddelené ja, za aké sa predtým pokladali. Nie je to šťastné zakončenie rozprávky, ktoré je v protiklade s predchádzajúcim utrpením, skôr transcendencia tragédie. Mnohí ľudia túto schopnosť objavujú v posledných mesiacoch, dňoch a niekedy v posledných minútach života.

Možno poviete: „Príliš neskoro.“ A možno by som súhlasil. Hodnota tohto zážitku však nespočíva v jeho trvaní, ale v možnosti, že takáto premena naozaj existuje.

Poučenie zo smrti je dostupné všetkým, čo sa rozhodnú k nej priblížiť. Videl som, ako sa otvorilo srdce nielen zomierajúcim, ale aj ich opatrovateľom. Našli v sebe hĺbku lásky, o ktorej ani netušili. Objavili hlbokú vieru vo vesmír a v dobrotu ľudstva, ktorá ich nikdy, ani v najväčšom utrpení, neopustí.

Ak táto možnosť existuje v čase zomierania, potom existuje aj tu a teraz.

Budeme teraz spoločne skúmať tento potenciál: vrodenú schopnosť lásky, odpúšťanie a pokoj, ktoré žijú v každom z nás. Táto kniha chce pripomenúť to, čo už vieme, čo sa nám pokúšajú vnuknúť veľké náboženstvá, no čo sa často v ich podaní stráca. Smrť je čosi oveľa väčšie než iba medicínska udalosť. Je to čas rastu, proces transformácie. Smrť človeku sprístupňuje najhlbšie dimenzie ľudstva. Smrť prebúdza prítomnosť, intimitu s nadja a so všetkým živým.

Veľké spirituálne a náboženské tradície používajú veľa mien pre to, čo sa pomenovať nedá: Absolútno, Boh, Budhova podstata, Pravé ja. Všetky tieto mená sú príliš malé. V skutočnosti také sú všetky mená. Sú to prsty ukazujúce na mesiac. Chcem vás požiadať, aby ste si moje termíny interpretovali sami tak, aby vám pomohli spojiť sa s tým, čo poznáte a čomu vo svojom najhlbšom vnútri dôverujete.

Použijem jednoduchý termín Bytie na označenie toho, čo je hlbšie a rozsiahlejšie ako naša osobnosť. Jadro všetkých spirituálnych učení spočíva v pochopení, že toto Bytie je naša najzákladnejšia, láskyplná podstata. Bežné vnímanie seba, zvyčajný spôsob trávenia života je čosi, čo sme sa naučili. Prispôsobovanie nastáva ako rastieme a vyvíjame sa, a môže zatieniť vrodené dobro.

Bytie má určité atribúty alebo základné vlastnosti, ktoré žijú ako potenciál v každom človeku. Tieto vlastnosti pomáhajú pri dosahovaní dospelosti, keď sa stávame aktívnejší a produktívnejší. Obohacujú ľudstvo a život krásou a duševnými schopnosťami. Medzi tieto vlastnosti patria láska, súcit, sila, pokoj, jasnosť mysle, radosť, pokora a duševná rovnováha, aby som menoval aspoň zopár. Pomocou cvičenia ako kontemplácia a meditácia môžeme dosiahnuť stav pokoja mysle, duše, tela. Výsledkom je, že zážitky vnímame ešte hlbšie a intenzívnejšie. V objavenom tichu dokážeme vnímať prítomnosť týchto vnútorných vlastností. Sú niečo viac ako citové stavy, hoci ich takto môžeme spočiatku vnímať. Väčšmi pomôže, keď ich budeme pokladať za vnútorný navádzací systém, ktorý nás môže priviesť k väčšiemu pocitu pohody.

Tieto aspekty tvoria našu podstatu a sú neoddeliteľné od Bytia tak, ako vodu nemožno oddeliť od vlhkosti. Inými slovami, už máme všetko, čo na túto cestu potrebujeme. Všetko existuje v nás. Nepotrebujeme byť niekým zvláštnym, aby sme získali prístup k svojim vrodeným vlastnostiam a nasadili ich do služby v záujme väčšej slobody a premeny.

Týchto päť pozvaní som si prvý raz zapísal na zadnú stranu servítky desaťtisíc metrov nad Kansasom. Cestoval som na stretnutie kritických mysliteľov na Princetonskej univerzite, kde som mal vystúpiť na šesťhodinovom cykle dokumentárnych filmov o zomieraní v Amerike s názvom On Our Own Terms (Za našich vlastných podmienok). Mali sa na ňom zúčastniť poprední odborníci na zdravotnú starostlivosť, zástancovia asistovanej smrti, podporovatelia zmien v zdravotnej starostlivosti a skupina tvrdohlavých novinárov. Nikto nestál o budhistickú rétoriku. Filmový producent Bill Moyers ma vzal nabok a požiadal ma, či by som neprehovoril o samej podstate problému sprevádzania pacientov v posledných chvíľach života.

Keď prišiel čas môjho vystúpenia, vytiahol som si servítku s poznámkami, ktoré som si v lietadle napísal:

1.   Nečakajte.

2.   Prijmite všetko, nič neodmietajte.

3.   Celou dušou sa sústreďte na zážitok.

4.   Nájdite priestor na oddych uprostred zhonu.

5.   Rozvíjajte nevediacu myseľ.

Päť pozvaní je mojím pokusom vzdať úctu všetkému, čo ma naučili zomierajúci, keď som sedel pri ich lôžku. Je to päť navzájom prepojených princípov preniknutých láskou. Slúžia mi ako spoľahliví sprievodcovia pri konfrontácii so smrťou. A ako sa ukazuje, sú rovnako dôležité pre toho, kto chce plnohodnotne žiť. Môžeme ich aplikovať na všetky druhy zmien a kríz – pri sťahovaní do iného mesta, pri vytváraní či ukončovaní intímnych vzťahov, ako aj vtedy, keď si zvykáme na život bez detí.

Myslím na ne ako na päť nevyčerpateľných praktík, ktoré môžeme ustavične skúmať a prehlbovať. Nemajú veľkú hodnotu, ak ich berieme ako teórie. Aby sme ich pochopili, musíme ich prežiť a realizovať v každodennej činnosti.

Pozvanie je výzvou, aby ste sa zúčastnili na konkrétnej udalosti. Tou udalosťou je váš život a táto kniha znamená pozvanie, aby ste naplno prežili každý jeho aspekt.

PRVÉ POZVANIE

Nečakajte

Akokoľvek sme strávili život,

sformuje nás to na takých,

akí sme pri zomieraní.

A záleží na všetkom, absolútne na všetkom.7

SOGHAL RINPOČHE

Jack bol pätnásť rokov závislý od heroínu, býval vo svojom aute. Jedného dňa mal pocit, že prechladol, a zašiel na pohotovosť do všeobecnej nemocnice v San Franciscu. Zistili, že má rakovinu pľúc. O tri dni sa presťahoval do nášho zenového hospicu. Do svojho auta sa už nikdy nevrátil.

Viedol si denník; príležitostne sa oň podelil so mnou a s ďalšími dobrovoľníkmi. Písal:

Dlhé roky som všetko odkladal. Predstavoval som si, že mám ešte vždy dosť času. Podarilo sa mi splniť aspoň jedno predsavzatie: vyučil som sa za motocyklového mechanika. Povedali, že mi zostáva menej ako šesť mesiacov. Okabátim ich. Predĺžim si to...

Ach, koho to chcem oklamať? Pravdupovediac, som vydesený, nahnevaný, unavený a zmätený. Mám iba štyridsaťpäť rokov a cítim sa na stoštyridsaťpäť. Je toho toľko, čo by som chcel robiť, no už nie je čas ani na spánok.

Keď ľudia zomierajú, ľahko rozpoznáme, aká dôležitá je každá minúta, každý nádych. Pravda však je, že smrť je s nami vždy, je od života neodlučiteľná. Všetko sa neprestajne mení. Nič nie je stále. Táto predstava nás môže vydesiť aj inšpirovať. Keď pozorne počúvame, započujeme toto posolstvo: Nečakajte.

„Problém so slovom trpezlivosť,“ povedal zenový majster Suzuki Roši, „je v tom, že implikuje očakávanie niečoho, vďaka čomu sa budeme cítiť lepšie; vyjadruje nádej, že sa stane niečo dobré. Presnejšie túto vlastnosť vyjadruje slovo vytrvalosť, teda schopnosť byť s tým, čo je pravdivé v každej chvíli.“8

Keď prijmeme pravdu, že všetko sa raz nevyhnutne skončí, prestaneme odkladať žitie v každej chvíli naplno. Prestaneme mrhať svoj život v nezmyselných aktivitách. Pochopíme, že sa netreba za každú cenu držať svojich názorov, prianí a dokonca ani identity. Nebudeme sa nádejať na lepšiu budúcnosť, radšej sa sústredíme na prítomnosť a budeme vďační za to, čo máme teraz. Častejšie budeme hovoriť „milujem ťa“, lebo si uvedomíme dôležitosť ľudského spojenia. Staneme sa láskavejší, súcitnejší a ľahšie budeme odpúšťať.

Nečakajte je cesta k naplneniu a protiliek na ľútosť.

Table of Contents

PREDSLOV

ÚVOD Transformatívna sila smrti

PRVÉ POZVANIE Nečakajte