Patricia Posner

THE PHARMACIST OF AUSCHWITZ

Copyright © 2018 by Patricia Posner

Translation © 2018 by Róbert Hrebíček

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5775-7

Geraldovi, ktorý ma vyburcoval, aby som pretavila

do tejto knihy svoje vášnivé presvedčenie,

že na zločiny holokaustu sa nikdy nesmie zabudnúť.

ÚVOD

rabín Abraham Cooper

Mal som tú česť, že som sa takmer tridsať rokov poznal s lovcom nacistov Simonom Wiesenthalom a spolupracoval s ním. Skutočnosť, že počas šoa* prišiel o 89 členov rodiny a zažil a sledoval nevýslovné barbarstvo a krutosť, rozhodla o tom, že celý svoj ďalší život od 5. mája 1945, keď ho – viac mŕtveho ako živého – americkí vojaci oslobodili z koncentračného tábora Mauthausen, venoval vyhľadávaniu a stíhaniu masových vrahov svojho národa. Pomohol dolapiť asi 1 100 nacistických zločincov vrátane muža, ktorý zatkol Annu Frankovú a jej rodinu.

Jeho krédom bolo „spravodlivosť, nie pomsta“. „Potrebujeme usvedčených zločincov, nie mučeníkov za neonacistickú vec,“ povedal nám v Centre Simona Wiesenthala, ktoré založil v roku 1977. Stal sa bojovníkom za spravodlivosť, ktorý za studenej vojny prakticky sám, bez významnejšej podpory, zápasil o to, aby sa zachovali spomienky na tieto hrôzy a aby sa naplnila spravodlivosť.

„Každý súdny proces bude očkovaním proti nenávisti a výstrahou pre ešte nenarodené generácie pred schopnosťou človeka páchať zlo voči svojim blížnym,“ vravieval vo svojich vystúpeniach na amerických školách v sedemdesiatych a osemdesiatych rokoch 20. storočia.

Koľko pravdy mal tento bojovník za spravodlivosť! Žijeme vo svete, kde popieranie holokaustu predstavuje štátnu politiku iránskej mullokracie, kde extrémisti nenávidiaci židovský štát prevracajú a tupia fakty a symboly holokaustu, kde politici, komentátori a dokonca aj vysokoškolsky vzdelaní ľudia cynicky pristupujú k slovám ako genocída a, áno, aj Auschwitz. Ešte horšie je však inštinktívne nutkanie považovať po sedemdesiatich rokoch šoa iba za dávnu históriu s tým, že pre súčasníkov je už Auschwitz irelevantný.

Práve preto je kniha Patricie Posnerovej LEKÁRNIK Z AUSCHWITZU taká dôležitá a aktuálna. Sleduje dráhu vzdelaného muža, ktorý vyštudoval za farmaceuta, stal sa všeobecne obľúbeným obchodným zástupcom spoločností I. G. Farben a Bayer a pred druhou svetovou vojnou sa vo svojom rodnom Rumunsku poznal a aj spoločensky stýkal s mnohými Židmi. Ten istý človek neskôr stál po boku auschwitzského Anjela smrti a neváhal poslať na okamžitú smrť v plynových komorách aj poniektorých svojich známych z mierových čias, aj mladé židovské dvojčatá. A takisto zabezpečoval skladovanie nacistických zásob smrtiacej látky s obchodnou značkou Cyklón B a vydával lekárom látky, pomocou ktorých uskutočňovali svoje príšerné a smrtiace pokusy na tehotných ženách a deťoch. Z chamtivosti prehľadával telesné pozostatky zavraždených Židov, v ktorých pátral po zlatých plombách, a odnášal si ťažké kufre so zlatom vytrhnutým z úst tisícov obetí.

Rovnaký význam ako opis Capesiovej kariéry v Auschwitzi má aj Posnerovej rekonštrukcia procesu so skupinou nacistických zločincov v západnom Nemecku, ktorý sa konal začiatkom šesťdesiatych rokov 20. storočia. Okrem Capesia tam súdili aj hlavného pomocníka veliteľa Auschwitzu, táborových lekárov, zubárov, ba aj kápov. Počas celého procesu, ba dokonca ani po vynesení rozsudku (Capesius dostal deväť rokov), ani on, ani ďalší obžalovaní neprejavili ľútosť. Pre tých, čo prežili všetku tú hrôzu a odvážili sa svedčiť pred nemeckým súdom, mali ich nacistickí trýznitelia iba pohŕdavé pohľady: akoby boli sklamaní z toho, že niektoré z ich obetí prežili. Sám Capesius – klamár, zlodej a okrádač mŕtvol – po celý čas popieral, že sa dopustil zločinov, odmietal prevziať zodpovednosť za svoje skutky či aspoň dodatočne sa ospravedlniť Židom, ktorých zavraždil. Považoval sa za obeť, slušného človeka, ktorý iba plnil rozkazy, za bezvýznamnú figúrku, ktorú vôbec nemali uväzniť.

Dvadsiateho štvrtého januára 1968, teda keď si Capesius zo svojho deväťročného trestu odsedel necelého dva a pol roka, ho najvyššia súdna inštancia Spolkovej republiky Nemecko prepustila z väzenia. Po prvý raz po svojom prepustení sa ukázal na verejnosti v Göppingene, kde spolu s rodinou navštívil koncert vážnej hudby. Keď vchádzal do siene, obecenstvo ho privítalo spontánnym potleskom. Podľa názoru mnohých ľudí vrátane niektorých bývalých nacistických sudcov, ktorí ho dostali na slobodu, si zrejme zasluhoval ich súcit a podporu. Pre nich bol Capesius dobrý Nemec, ktorý iba plnil rozkazy.

Patricia Posnerová urobila veľa pre to, aby ďalšie generácie pochopili, že cesta, ktorú si zvolil Capesius a jemu podobní, ich priviedla priamo k bráne pekiel – a za ňu.

rabín Abraham Cooper

prodekan

spoluzakladateľ Centra Simona Wiesenthala

Los Angeles, Kalifornia, august 2016

*Šoa – skaza, záhuba (z hebr.), termín pre nacistickú genocídu Židov za druhej svetovej vojny, ktorý sa používa najmä v Izraeli a judaistických kruhoch. Inde sa zväčša ujalo označenie holokaust, z gréc. zápalná obeť (pozn. red.).

AUTORKIN ÚVOD

Na jar 1986 som sa vybrala do newyorského hotela Plaza na stretnutie, ktoré môj manžel, novinár a spisovateľ Gerald Posner, zorganizoval v tamojšom Trader Vic’s, reštaurácii v polynézskom štýle. Bola to súčasť nášho bádania súvisiaceho s osobou Dr. Josefa Mengeleho, neslávne známeho Anjela smrti, s ktorého menom sa spájajú príšerné lekárske experimenty v najväčšom nacistickom koncentračnom tábore Auschwitz. Všetko sa začalo pro bono (bezplatné, v záujme verejnosti – pozn. red.) súdnym konaním, v ktorom Gerald zastupoval dve Mengeleho obete, ktoré prežili jeho experimenty. Nasledovali roky systematickej práce na životopise tohto nacistického zločinca na úteku, počas ktorých sme viackrát vycestovali do Nemecka a Južnej Ameriky, prebádali sme množstvo dovtedy neprístupných archívnych dokumentov a prenikli sme aj do povojnových neofašistických kruhov, vďaka ktorým mohol Mengele byť vždy o krok vpred pred svojimi prenasledovateľmi z radov lovcov nacistov.

Osoba, s ktorou sme sa mali stretnúť v Trader Vic’s, nebol nikto iný ako Rolf Mengele, jediný syn Dr. Josefa Mengeleho. Na príchod tohto 42-ročného muža sme spolu s Geraldom čakali v matne osvetlenom rohovom boxe reštaurácie. Ako britská Židovka som vedela, že keby moji poľskí starí rodičia z matkinej strany neboli na prelome 20. storočia emigrovali do Spojeného kráľovstva, pravdepodobne by skončili v niektorom z nacistických vyhladzovacích táborov. Možno by zahynuli v Auschwitzi, kde neobmedzene vládli muži ako Mengele. Nie div, že veľká časť tohto výskumu mi pripadala doslova neskutočná. Spomínam si, ako sa Gerald v Buenos Aires dostal do mimoriadne nepríjemnej a búrlivej výmeny názorov s Wilfredom von Ovenom, niekdajším tlačovým referentom šéfa nacistickej propagandy Josepha Goebbelsa a vydavateľom nenávistného antisemitského povojnového časopisu v Argentíne. Alebo na chvíľu, keď som zočila zbierku nacistických rekvizít, „darov“ od jedného z tých, ktorí financovali Mengeleho úsilie o získanie paraguajského občianstva. No teraz, keď som sa mala stretnúť s Rolfom Mengelem, som to všetko brala ako hudbu dávnej minulosti.

S Geraldom sme sa o tom veľa ráz rozprávali. Dieťa nemôže za hriechy svojho otca. A z našej práce som vedela, že Rolf odsudzuje otcovo konanie v Auschwitzi a že ako súčasť svojho úsilia odčiniť minulosť svojej rodiny dovolil Geraldovi bezplatne použiť v pripravovanom životopise Mengeleho denníky a korešpondenciu. Jedným z účelov newyorského stretnutia bola diskusia o tom, či by Rolf privolil na rozhovor o svojom otcovi v priamom televíznom prenose (privolil a už v lete toho roka odpovedal na Geraldove otázky v relácii Phil Donahue Show). Hoci racionálna stránka mojej mysle chápala, že muž, s ktorým sa mám zoznámiť, nezodpovedá za desivé zločiny, ktorých sa v Auschwitzi dopustil jeho otec, stal sa zo mňa uzlíček nervov a rozporuplných emócií. Gerald sa s Rolfom už niekoľko týždňov stretával v Nemecku a rozumeli si. Teraz prišiel rad na mňa, aby som sa vyrovnala s touto náročnou situáciou.

Moje obavy sa však krátko po Rolfovom príchode rozplynuli. Zdalo sa mi, že je rovnako nervózny ako ja, a práve táto jeho plachosť pomohla zmierniť naše pôvodné tiesnivé pocity. Úprimnosť, s akou odsúdil otcove zločiny, na mňa urobila dojem. V priebehu ďalších dní som zistila, že Mengeleho zverstvá zaťažujú jeho syna dedičstvom, ktorému nie celkom rozumel a odmietal ho prijať, a že zúfalo túži po tom, aby ho už nemusel prenášať na svoje vlastné deti.

Keď sme sa zhovárali o tom, ako jeho otec utekal pred spravodlivosťou, prišla reč aj na chaotické mesiace po skončení vojny v máji 1945. Mengele bol ešte stále v Európe a pátrali po ňom i americké a britské orgány. Veľakrát sa pritom naňho usmialo šťastie. Trvalý dojem na mňa zanechala najmä jeho príhoda zo septembra 1945. Osem mesiacov po tom, čo Mengele utiekol z Auschwitzu – tesne pred tým, ako do tábora vkročila sovietska Červená armáda –, sa bez ohlásenia objavil v mníchovskom byte istého lekárnika a jeho manželky. Tento farmaceut, ktorého totožnosť nepoznám, slúžil v roku 1942 s Mengelem na ruskom fronte, až kým Mengeleho neprevelili do Auschwitzu. Podľa Rolfa sa onen mníchovský lekárnik o zločinoch jeho otca dozvedel, pretože mali spoločného známeho, ďalšieho lekárnika, ktorý vo vyhladzovacom tábore spolupracoval s Mengelem. Volal sa Victor Capesius.

„Capesius,“ povedal Rolf. „To je ten lekárnik z Auschwitzu. S otcom boli priatelia.“

Na ten okamih si pamätám, akoby to bolo včera. Hlavou mi prebleskla myšlienka: Vari mali v Auschwitzi lekárnika?

V ďalších rokoch som popri práci na svojich vlastných knižných projektoch i na mnohých ďalších, na ktorých som spolupracovala s Geraldom, stále dúfala, že jedného dňa napíšem aj o Capesiovi. Táto túžba časom silnela, o to viac, že som si uvedomovala, že jeho príbeh a úloha, ktorú aj s niektorými z najväčších nemeckých farmaceutických firiem zohrával v Auschwitzi, zostali v podstate nevypovedané: prekryli ich správy o oveľa prominentnejších nacistoch, než bol on. Ako som postupne, rok po roku, zhromažďovala informácie o ňom, začalo sa mi črtať strhujúce rozprávanie o zvrátenej medicíne a ľudskej chamtivosti. Tých niekoľko slov Rolfa Mengeleho spred tridsaťjeden rokov zasadilo v mojej mysli semiačko, z ktorého teraz vyrástol strom. To, čo nasleduje, je nezvyčajný, vzrušujúci a chvíľami znepokojivý a poburujúci príbeh lekárnika z Auschwitzu.

1. KAPITOLA

„UJO LEKÁRNIK“

Máj 1944. Auschwitz*, nacistický veľchrám genocídy na priemyselnej úrovni, sa rozbehol na plný výkon.

V šialenom vyvrcholení svojej vojny s cieľom vyhubiť európskych Židov sa Tretia ríša rozhodla deportovať osemstotisíc maďarských Židov do auschwitzských plynových komôr. Miesto, ktoré sa stalo synonymom masovej vraždy, iba s ťažkosťami zvládalo príval nových obetí. V tejto chaotickej situácii ta dorazil aj rumunský lekár Mauritius Berner s manželkou a deťmi. Bernerovci a osemdesiat ich židovských susedov z časti Sedmohradska, ktorá vtedy patrila Maďarsku, sa na koniec svojej mučivej trojdňovej cesty v dobytčom vagóne dostali tesne pred svitaním.

„Vonku sňali zámky a reťaze a otvorili dvere,“ spomínal neskôr Berner. „Ležali tam obrovské kopy kufrov, tisíce kusov batožiny v nepredstaviteľnom neporiadku.“

Bizarnú siluetu na pozadí ultražiarivých bodových reflektorov dotváral šík príslušníkov SS so štekajúcimi nemeckými ovčiakmi.

„Nedokázal som pochopiť, kde sme, čo sa stalo, čo znamená tento obraz absolútnej skazy. Keď sme sa pozreli dopredu pomedzi dve koľaje, niekoľko sto metrov pred sebou sme uvideli dva továrenské komíny, z ktorých šľahali vysoké plamene, ohnivé stĺpy… Spočiatku sa nám zdalo, že sme na nejakej zbombardovanej stanici… tie obrovské stĺpy plameňov stúpajúcich z komínov vo mne vyvolali dojem, že sme dorazili k akejsi železiarni či vchodu do Danteho pekla.“

Napriek svojmu strachu Dr. Berner upokojoval manželku i deti. „Najdôležitejšie je, aby sme všetci piati zostali pokope… Nedovolíme, aby nás niekto od seba oddelil.“

V tej chvíli pred nich predstúpil dôstojník SS.

„Muži doprava, ženy doľava.“

„V okamihu ma odlúčili od manželky a detí,“ vybavil si Berner. Vliekli sa dopredu v dvoch rovnobežných radoch vzdialených od seba zo meter či dva.

„Poď sem, miláčik, a pobozkaj nás,“ vykríkla jeho žena.

„Rozbehol som sa naspäť k nim. Pobozkal som manželku i deti. Oči mi zaliali slzy, hrdlo mi zovrel zármutok. Zahľadel som sa do ženiných očí, široko otvorených, smutných, krásnych a naplnených strachom zo smrti. Deti sa mlčky prizerali, sledovali matku. Nechápali, čo sa deje.“

Nejaký vojak postrčil Bernera naspäť do mužského radu. O niekoľko minút ďalší skríkol: „Lekári sa zoradia tu!“ Berner sa teda pridal k skupinke, ktorá sa tvorila pri niekoľkých nákladiakoch Červeného kríža. Odtiaľ spozoroval, že pred tisíchlavým radom tiahnucim sa asi štyristo metrov pozdĺž koľajníc stojí vzorne upravený kapitán SS v bielych rukaviciach. Každému, kto sa k nemu priblížil, ukázal jedným palcom smer doprava alebo doľava a podľa toho sa rad opäť rozčlenil. Až neskôr sa Berner dozvedel, že tým mužom bol Josef Mengele a že keď jeho palec smeroval doľava, znamenalo to okamžitý ortieľ smrti.1 Niekoľko krokov za Mengelem stál ďalší dôstojník SS, nízky a zavalitý muž, ktorý po Mengeleho selekcii ďalej usmerňoval väzňov. V tej chvíli bol k Bernerovi obrátený chrbtom, no keď sa otočil, Berner bol doslova ohromený. Potriasol hlavou a pretrel si oči, aby sa ubezpečil, že sa mu nesníva. Tým majorom SS na konci železničnej vlečky v tábore Auschwitz nebol nik iný ako lekárnik z jeho rodného mesta Victor Capesius.

V tridsiatych rokoch 20. storočia poznal Capesia ako sympatického obchodného zástupcu obrovského nemeckého chemického a priemyselného konglomerátu I. G. Farben. Predával lieky jeho farmaceutickej súčasti, firmy Bayer.2

„Keď sa začala vojna, Capesius sa mi stratil z dohľadu až do chvíle, keď som spolu s rodinou dorazil do Auschwitzu,“ spomína Berner. „A ktože tam bol? Ten istý Dr. Capesius.“3 Berner sa pomaly pretláčal ku Capesiovi, tak aby sa mu dostal na dosluch. Slová sa mu rýchlo rinuli z úst.

„Pamätáte sa na mňa?!“ Prosil ho, aby mu pomohol opätovne sa spojiť s manželkou, ich dvanásťročnou dcérou a deväťročnými dvojčatami.

„Dvojčatami?“ spozornel Capesius.

Capesius a ďalší lekár SS Dr. Fritz Klein vyhľadali Bernerovu manželku a dcéry a priviedli ich k Mengelemu, v tej chvíli plne sústredenému na dlhé rady prichádzajúcich väzňov.

Klein informoval kapitána o dvojčatách.

Mengeleho mániou bolo zháňanie dvojčiat na svoje pokusy. Keďže sa však vojna medzičasom obrátila v neprospech Nemecka, vedel, že už si nemôže dovoliť použiť všetky páry dvojčiat, ktoré sa mu dostanú do rúk.

„Jednovaječné alebo dvojvaječné?“ spýtal sa Mengele.

„Dvojvaječné,“ odvetil Klein.

„Neskôr,“ odvrkol Mengele a mávnutím ruky ho poslal preč. „Teraz nemám čas.“

„Teraz sa iba musia vrátiť do svojej skupiny,“ upokojoval Capesius vzlykajúceho Bernera. „Neplačte. Manželku a deti čaká kúpeľ. O hodinu ich znova uvidíte.“4

Bernera zaradili do jedného z auschwitzských podtáborov, v ktorých sa vykonávala otrocká práca. Až po vojne sa dozvedel, že do hodiny po príchode jeho rodina zahynula v plynovej komore.

V ten deň spoznali Capesia pri selekčnej vlečke aj ďalší dvaja ľudia. V tom istom vlaku dorazila detská lekárka Dr. Gisela Böhmová a jej dvadsaťštyriročná dcéra Ella. Tá počas hroznej cesty utešovala Bernerove dvojčatá. Obe ženy so zdesením hľadeli na Capesia, ako stojí pri konci táborovej železničnej vlečky.

Aj Dr. Böhmová poznala Capesia z čias, keď pôsobil ako obchodný zástupca spoločnosti Bayer. Viedol lekáreň v jej bydlisku Sighișoara a neraz obchodne navštívil jej manžela, ktorý bol takisto lekár. Raz im dokonca premietol propagačný film spoločnosti Bayer.5

Ella mala naňho príjemné spomienky z čias, keď bola dvanásťročné dievča a otec jej ho predstavil ako jej „uja lekárnika“. Capesius jej daroval zápisník s logom firmy Bayer.

„Bola som naň veľmi hrdá,“ zaspomínala si po rokoch. „Vystatovala som sa ním v škole.“6 Capesius občas spolu s jej rodinou relaxoval na miestnom verejnom kúpalisku a podľa Elly „bol ku mne milý“.

Keď ho zbadala, ako prvé jej napadlo, že by ju spolu s matkou mohol oddeliť od tisícov ostatných. No nevšimol si ju. „Čo tu robí?“ pýtala sa v duchu. „Čo má čo robiť lekárnik na takomto bezútešnom mieste?“7

* Ponemčený názov juhopoľského okresného mesta Osvienčim (v poľ. origináli Oświęcim). Týmto názvom sa vo väčšine krajín sveta vrátane Poľska označuje komplex koncentračných táborov i jeho jednotlivé súčasti, ktoré počas okupácie Poľska za druhej svetovej vojny zriadil nemecký nacistický režim v priľahlom regióne. Na rozdiel od predchádzajúceho úzu v tejto publikácii používame termín Osvienčim výhradne na označenie uvedeného mesta. Pozri aj vysvetlenie v 4. kapitole (pozn. red.).

2. KAPITOLA

SÚVISLOSŤ S I. G. FARBEN

Odpoveď na Ellinu otázku nebola jednoduchá. Na pochopenie toho, čo robil v Auschwitzi lekárnik ako Capesius, treba najskôr poznať genézu tohto tábora: vznikol ako samostatne hospodáriaca jednotka s náplňou orientovanou na medicínske experimenty, otrockú prácu a hromadné vraždenie ľudí – smrtonosný výplod vojensko-priemyselno-politického partnerstva medzi nacistami a najväčším nemeckým koncernom I. G. Farben. Capesiov prípad sa však nedá vysvetliť iba na pozadí temnej histórie, ktorá viedla k vzniku tábora. Významnú úlohu tu zohral fakt, že Capesius pracoval pre I. G. Farben a jej farmaceutickú dcérsku spoločnosť Bayer už pred vojnou. Práve táto okolnosť podporila jeho prestíž v očiach mnohých nacistov, ktorí s ním slúžili v tábore.

Interessen-Gemeinschaft Farben (Záujmové spoločenstvo Farben) vzniklo v decembri 1925, iba osem rokov pred tým, ako sa Hitler stal nemeckým kancelárom. Vtedy sa šesť popredných chemických a farmaceutických spoločností, medzi nimi najväčší svetoví výrobcovia syntetických farbív Bayer, Hoechst, BASF a Agfa, zlúčilo do jedného obrovského priemyselného konglomerátu.1

Za štrnásť rokov od svojho vzniku až do vypuknutia druhej svetovej vojny sa I. G. Farben zaskvela štyrmi Nobelovými cenami za chémiu a medicínu. Mala faktický monopol na patentované vynálezy v oblasti výroby syntetických náhrad prírodných surovín, predovšetkým kaučuku a benzínu, ako aj na revolučné lieky na syfilis a maláriu, patrili jej patenty na morfín a novokaín a dokonca aj výhradné právo na známe analgetikum aspirín. I. G. Farben sa mohla pochváliť aj špičkovým výskumom pestrej palety produktov od umelého sladidla sacharín až po vysoko toxické plyny a nádejné raketové palivá. Jej štvrť milióna zamestnancov malo vyššie platy a lepšiu kvalifikáciu ako pracovníci konkurenčných priemyselných podnikov. Vďaka zložitej sieti partnerstiev a dcérskych firiem sa I. G. Farben v rekordnom čase stala najväčšou chemickou spoločnosťou na svete a štvrtým najväčším priemyselným konglomerátom, hneď za spoločnosťami General Motors, U. S. Steel a Standard Oil. Bola zďaleka najziskovejšou firmou v Nemecku.2

Ešte pred tým, ako sa dostal k moci, si Hitler – podobne ako veľa iných Nemcov – osvojil neochvejné presvedčenie, že jednou z významných príčin porážky krajiny v prvej svetovej vojne bol nedostatok prírodných zdrojov, ktoré potrebovala na vedenie dlhého vojenského konfliktu. Jej životne dôležité odvetvia sa dostali do faktického útlmu, pretože britská námorná blokáda prerušila zásobovacie cesty a znemožnila dovoz kaučuku, ropy, ocele a dusičnanov do Nemecka. Viedlo to k trvalému nedostatku všetkého od strelného prachu až po palivá, čo Nemcom výrazne zväzovalo ruky na bojiskách. V konečnom dôsledku práve kombinácia deficitu surovín a rozsiahleho hladovania civilistov v zázemí sa stala tým, čo zlomilo vôľu Nemcov pokračovať vo vojne.3

Hitler, sám vyznamenaný účastník prvej svetovej vojny, prišiel k názoru, že krajina sa musí stať vojensky sebestačnou. Technológie I. G. Farben boli v jeho očiach jedinečnou príležitosťou prebudovať Nemecko tak, aby sa zbavilo závislosti od dodávok ropy, kaučuku či dusičnanov zo zahraničia. No vzťahy medzi nastupujúcim pravicovým nacionalistom a mohutným priemyselným monolitom sa sprvoti nevyvíjali dobre. Mohla za to skutočnosť, že mnohí z najlepších vedcov I. G. Farben a približne tretina jej vedenia boli Židia. To spôsobilo, že v prvých vohľadoch medzi chemickým obrom a Treťou ríšou bola veľká dávka schizofrénie. Nacistická literatúra a komentátori sústavne osočovali I. G. Farben, že je „nástrojom medzinárodného finančného kapitálu“, čo bola krycia formulka pre nacistické tvrdenie, že vraj malá židovská klika riadi a manipuluje svetové finančné trhy a priemyselné odvetvia. Občas konglomerát posmešne prezývali I. G. Moloch, čím narážali na kanaánskeho boha, ktorému sa obetúvali deti. Cieľom bolo pripomenúť pradávne krivé obvinenia Židov, že vraždia kresťanské batoľatá a ich krv používajú pri svojich náboženských obradoch. Zúrivo antisemitský týždenník Der Stürmer uverejňoval urážlivé karikatúry „Izidora G. Farbera“, akože zmesi židovského úžerníka Shylocka a prostitútky.4

Najtvrdšia nacistická kritika sa zameriavala na farmaceutické divízie I. G. Farben, pretože na testovanie liečiv bežne používali laboratórne živočíchy. Poprední nacisti boli napodiv veľkými bojovníkmi za práva zvierat a sám Hitler bol vegetarián, ktorý dúfal, že jedného dňa dá zavrieť všetky nemecké bitúnky. Nacisti dokonca prijali zákony na ochranu zvierat pred poľovníkmi, ktoré zakazovali aj ich predvádzanie vo filmoch a cirkusoch a kóšer mäsiarov stavali mimo zákona. Nemecko sa stalo prvou krajinou sveta, ktorá zakázala vivisekciu. Za laboratórne experimenty na živočíchoch sa človek mohol dostať do koncentračného tábora a v niektorých prípadoch dokonca hrozil trest smrti. Jeden z popredných lekárskych vedcov I. G. Farben Heinrich Hörlein dokazoval, že pokusy na živočíchoch sú nevyhnutné na testovanie bezpečnosti liečiv zachraňujúcich život, čo nacisti použili ako ďalší dôkaz, že I. G. Farben je „medzinárodná židovská organizácia“.5

Carl Bosch, laureát Nobelovej ceny za chémiu, ktorý riadil koncern, nepatril medzi obdivovateľov Hitlera. Na nacistov hľadel takmer ako na politických gaunerov, ktorí nemajú pochopenie pre vedecké inovácie predstavujúce základ sily I. G. Farben. Keď sa však začal Hitlerov vzostup k moci, Bosch pochopil, že spoločnosť sa musí transformovať z nedôveryhodného outsidera na nenahraditeľného partnera nacistov.6 Otvoril teda jej pokladnicu a v roku 1933 sa I. G. Farben stala najväčším finančným prispievateľom Hitlerovej strany vo voľbách, v ktorých získala takmer šesť miliónov hlasov a jej vodca si upevnil svoje postavenie nemeckého kancelára.7 Do Berlína vyslal tlačového tajomníka I. G. Farben, známeho stabilnými vzťahmi s nacistami, ktorého úlohou bolo presvedčiť ich, že vo vedení spoločnosti prevažujú „kresťanskí selfmademani“.8

Hitler sa medzičasom začal intenzívne osobne zaujímať o patenty I. G. Farben na výrobu syntetického benzínu. Keď sa stretol s dvoma staršími vedúcimi pracovníkmi koncernu, prekvapil ich vyhlásením, že firma I. G. Farben je jadrom jeho plánu na dosiahnutie sebestačnosti Nemecka.9 Koncom roka 1933 sa Bosch osobne stretol s Hitlerom. Spočiatku to medzi nimi ladilo, zblížil ich spoločný záujem rozvinúť intenzívny a nákladný program s cieľom dosiahnuť palivovú nezávislosť krajiny. Stretnutie sa však skončilo v mrzutom tóne, keď Bosch prejavil znepokojenie nad nacistickým programom urýchleného vylučovania Židov z vedeckého výskumu. Hitlerovi otvorene povedal, že ak Nemecko prinúti židovských bádateľov odísť, pre fyziku a chémiu to bude znamenať návrat o sto rokov späť. Tým však Hitlera rozzúril:

„Tak teda budeme sto rokov pracovať bez fyziky a chémie!“ rozreval sa na Boscha.

Rozišli sa v zlom. Ešte v tom roku nacisti prijali zmocňovací zákon, ktorý Hitlerovi poskytol rozsiahle právomoci. Tie neskôr využil na vyhlásenie zákazu pôsobenia Židov vo vede a technike, na univerzitách, v štátnej správe a pri poskytovaní služieb vláde. Bosch však ani napriek radám svojich riaditeľov neprestal bojovať za židovských vedcov. A neprekvapuje, že odvtedy Hitler nikdy nesúhlasil s tým, aby sa ocitol s Boschom v jednej miestnosti.10

Spoločnosť s menšou mocou a vplyvom by nacisti pravdepodobne rozpustili, no Hitler a jeho prisluhovači vedeli, že know-how a silu I. G. Farben veľmi potrebujú. A tak od roku 1937 tvrdo pracovali na tom, aby dosiahli to jediné, čo mohlo tento konglomerát urobiť pre Tretiu ríšu prijateľným: znacifikovať ho. Hitler vymenoval bývalého chemika spoločnosti Bayer Roberta Leya za vedúceho nacistickej organizácie Nemecký pracovný front (DAF). Všetkých židovských funkcionárov prepustili. Tretinu dozornej rady násilím vyhnali z budovy a zakázali im akýkoľvek kontakt s firmou. Popredných židovských vedcov z výskumných divízií odstavili a urýchlene nahradili inými.11 Po tom, ako Židov vypudili z významných pozícií v I. G. Farben, urobili z Carla Boscha jej čestného predsedu, čím ho fakticky zbavili takmer všetkého reálneho vplyvu. Keď po troch rokoch zomieral v dvojitom zovretí alkoholizmu a depresie, pred svojimi lekármi predpovedal, že Hitler privedie Nemecko do skazy.

V júli 1938, keď Tretia ríša zaviedla zásadu, že ak v rade riaditeľov spoločnosti zasadá čo len jediný Žid, bude sa považovať za „židovskú spoločnosť“, boli už vzájomné ohováračky a napätie medzi nacistami a I. G. Farben minulosťou. Mnohí funkcionári spoločnosti sa stali členmi nacistickej strany a niektorí z nich dokonca aj SS. I. G. Farben získala certifikát potvrdzujúci, že je „nemeckou firmou“ v plnom súlade s rasovými zákonmi.12 Aby demonštrovala, ako vážne berie svoje úsilie stať sa árijskou spoločnosťou, prepustila 107 židovských vedúcich oddelení, ktorí pôsobili v jej medzinárodných divíziách za hranicami Nemecka.13 Svoju stopercentnú americkú dcéru úspešne premenila na jedno z najúčinnejších nacistických špionážnych centier v USA. Vďaka vlastníctvu filmových spoločností Agfa, Ansco a General Aniline mohli jej „obchodní zástupcovia“ získavať všetko od fotografií tajných vojenských zariadení až po kópie strategických dokumentov armády a letectva Spojených štátov.14

Hitlerova anexia Rakúska v marci 1938 poskytla prvý dôkaz o rozsahu akčného partnerstva medzi I. G. Farben a Treťou ríšou. V priebehu niekoľkých týždňov konglomerát ovládol najväčšiu rakúsku chemickú spoločnosť Skodawerke-Wetzler, ktorej kontrolný balík akcií patril prominentnej európskej bankárskej rodine Rothschildovcov. Aj s použitím násilia odstránil židovských vedúcich pracovníkov a nahradil ich árijskými technikmi a manažérmi. (Generálneho riaditeľa Isadora Pollacka členovia nacistických úderných oddielov doslova dokopali na smrť.)15

Prevzatie Skodawerke-Wetzler sa stalo vzorom, podľa ktorého I. G. Farben postupovala aj v ďalších krajinách, ktoré sa stali obeťou Hitlerovej agresie. V roku 1938, keď sa vyhrotila konfliktná situácia medzi Nemeckom a Československom, konglomerát využil hrozbu nacistickej invázie na to, aby za výpredajovú cenu odkúpil najväčšiu českú chemickú spoločnosť Spolek pro chemickou a hutní výrobu v Ústí nad Labem. Do 1. septembra 1939, keď nacisti rozpútali bleskovú vojnu s Poľskom, I. G. Farben stihla vybudovať lojálne vzťahy vnútri Tretej ríše, tak aby si mohla maximalizovať svoj podiel na vojnovej koristi. Pred vojnou bol jej hlavným podporovateľom šéf nacistického vojenského letectva Hermann Göring. Po páde Poľska nadviazala úzke spojenectvo s ríšskym vodcom SS Heinrichom Himmlerom, ktorý mal rozhodujúce slovo pri nakladaní s firmami a nehnuteľnosťami dobytej krajiny. To jej zabezpečilo prevzatie troch najvýznamnejších poľských firiem na výrobu chemikálií a farbív.16

Do júna 1940 nacisti dobyli Belgicko, Dánsko, Nórsko, Holandsko, Luxembursko a v priebehu neúprosnej šesťtýždňovej ofenzívy prekvapujúco zrazili na kolená Francúzsko. Mnohí starší vedúci pracovníci I. G. Farben stále trpko spomínali na to, ako tvrdo si Francúzi po prvej svetovej vojne vymáhali od nemeckého priemyslu obrovské reparácie. Francúzsky chemický priemysel bol navyše dlho najväčším konkurentom nemeckého. Francúzske firmy prešli rýchlou arizáciou a I. G. Farben prostredníctvom novej holdingovej spoločnosti ovládla toto vysoko cenené odvetvie francúzskeho priemyslu.17

Ambície konglomerátu rástli priamo úmerne s nemeckými víťazstvami na bojiskách. Riaditelia I. G. Farben vypracúvali plány na rozkúskovanie chemického priemyslu nielen v okupovaných krajinách, ale aj v tých, ktoré sa ešte len mali stať obeťami nacistickej expanzie, vrátane neutrálneho Švajčiarska, vtedajších nemeckých spojencov Talianska a Sovietskeho zväzu, ba aj Veľkej Británie a USA. I. G. Farben v tom čase dodávala neuveriteľných 85 percent všetkého vojenského materiálu, ktorý nacisti používali pri svojom vojnovom úsilí.18

Pádom Francúzska nemecké bojové úspechy vyvrcholili. Britov už ani napriek neľútostnému leteckému bombardovaniu Anglicka nacisti nezlomili. A vzápätí Hitler, ignorujúc rady svojich najvyšších generálov, sa začal pripravovať na vpád do Ruska, čo znamenalo otvorenie druhého frontu na východe. Nacistické najvyššie velenie si uvedomovalo, že za prvý rok bojov sa spotrebovala veľká časť zásob paliva a munície. Míňali sa aj zásoby gumy potrebnej na všetko od pneumatík až po vojenské baganče a vojna na dvoch frontoch by znamenala exponenciálne zvýšenie požiadaviek na zdroje. Preto Hitler od I. G. Farben žiadal, aby mu zaručila zdvojnásobenie výroby syntetického kaučuku a benzínu, na to však bolo treba vybudovať dva nové obrovské závody. Spoločnosť vyslala do terénu dva tímy s úlohou navrhnúť vhodné lokality, jeden do južného Nórska a druhý do západného Poľska. Obidve tieto územia boli pevne pod nemeckou kontrolou a chránené pred útokom Spojencov.

Tridsaťdeväťročný chemik Otto Ambros, všeobecne uznávaný odborník na syntetický kaučuk, ešte pred vojnou riadil výstavbu prvého veľkého závodu I. G. Farben na výrobu tejto komodity v Schkopau v dnešnej spolkovej krajine SaskoAnhaltsko. Po návšteve Poľska sa vrátil do frankfurtského ústredia so správou, že našiel ideálne miesto na stavbu oboch závodov. Išlo o územie na rozhraní Sliezska a Malopoľska, neďaleko sútoku troch riek, čo bolo dôležité, lebo vysokotlakové chemické technológie, ktoré sú jadrom výroby syntetického kaučuku a benzínu, sú veľmi náročné na dodávku vody. Regiónom viedli tri železničné trate, ležal pomerne neďaleko od diaľničnej siete a navyše v okruhu tridsiatich kilometrov boli veľké uhoľné revíry. Ďalšou výhodou vybranej lokality podľa Ambrosa bolo, že sa nachádzala v susedstve opustených jazdeckých kasární, ktoré nacisti práve premieňali na koncentračný tábor. Znamenalo to, že spoločnosť I. G. Farben by mala zabezpečený prístup k trvalému zdroju lacnej pracovnej sily v podobe väzňov.19 Ambrosovi kolegovia v riaditeľskej rade urýchlene schválili navrhovanú lokalitu, čoskoro prišiel aj súhlas Tretej ríše.

I. G. Farben sa rozhodli pomenovať svoju novú divíziu nemeckou verziou názvu susedného poľského mestečka Osvienčim: I. G. Auschwitz.20

Table of Contents

ÚVOD

AUTORKIN ÚVOD

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA